JERUSALEMIN VARTIJAT
Tervehdys Jerusalemista ja ohjelmasta, -
joka koostuu sarjasta keskusteluja -
Israelin turvallisuus- ja sotilasvaikuttajien kanssa.
Erityisvieraanamme kolmen jakson verran on -
entinen pää- ja puolustusministeri ja pääesikunnan päällikkö Ehud Barak.
Minä olen Amir Oren. Tervetuloa Ehud. - Kiitos kutsusta.
Menestyksellinen sotilasurasi alkoi 1950-luvun lopussa.
Synnyit aikana, jolloin Britannia hallitsi silloista Palestiinaa.
Miten kiinnostuit sotilasurasta?
Mainitsit britit. Muistan kun 2. maailmansota loppui.
Britit juhlivat sodan päättymistä Euroopassa 8. tai 9. toukokuuta.
Sota jatkui vielä Tyynellämerellä, mutta loppui elokuussa -
Nagasakin ja Hiroshiman atomi-iskujen jälkeen.
Britit kuuluttivat voittoaan kaikille imperiuminsa asukkaille.
Se jätti minuun jäljen.
Asuin kibbutsissa. Kibbutsi on eräänlainen kollektiivitila.
Mielessäni se on kuin ikuinen kesäleiri.
- Paratiisi? - Ei ihan, koska asia on monimutkaisempi.
Kaikki kibbutsissa tunsivat toisensa, -
ja kaikki päivät olivat samanlaisia, joten ei jäänyt mitään muistoja.
Sitten tuli brittien orkesteri.
Sen muodosti kuusi karvassääristä hameisiin pukeutunutta miestä.
Me lapset istuimme lattialla katse vangittuna heihin.
Ensimmäisellä oli suuri rumpu. - Päällään skotlantilainen kiltti.
Kolmannella oli omituinen monesta pillistä koostuva säkkipilli.
Tämä on ensimmäinen mielikuvani brittiläisestä imperiumista.
Toinen on mustaksi lauantaiksi kutsutusta päivästä.
Silloin brittien Palestiinan mandaatin joukot, -
tunkeutuivat Haganan keskuksiin, -
mutta eivät Lehi ja Irgun -äärijärjestöjen piilopaikkoihin.
Hagana oli puolisotilaallinen järjestö.
Hyökkäys tapahtui kesäkuussa 1946. - Juuri niin.
Olin 4,5-vuotias. Voimaan tuli ulkonaliikkumiskielto.
Britit etsivät piilotettuja aseita. Kibbutsissammekin oli asevarasto.
He tekivät pidätyksiä, mutta me alle 5-vuotiaat saimme mennä ulos.
Isäni oli lyhyt, ja hänen sylissään olin turvassa lähellä maan pintaa.
Suurikokoisilla australialaisilla oli -
isoja lierihattuja.
He ottivat meitä lapsia syliinsä ja antoivat keksejä.
He olivat paljon isääni kookkaampia. Muistan heidät hyvin.
Tapahtuma aiheutti Israelissa syvän trauman -
itsenäisyyttä edeltävänä aikana.
Meille lapsille se oli jotain omituista ja outoa.
Sinulla oli siis kolme vaihtoehtoa: musiikki, johon panostitkin, -
kasvaa pitkäksi australialaiseksi, tai lähteä sotilasuralle.
Olin lapsi, -
jolle sotilasura oli täysin epätodennäköinen.
Olin hyvin introvertti, innokas lukija, -
en kovin sosiaalinen ja todella huono urheilussa.
Muistan kuinka en 12-vuotiaana pystynyt hyppäämään -
korin reunaan koripallossa donkatakseni pallon sisään.
Jalkapallossa olin melko tehokas puolustaja, -
koska sain pallon tarttumaan hyökkääjän jalkoihin.
Se teki minut vähän vaaralliseksi, mutta en ollut urheilullinen.
Olin ihan erilailla suuntautunut. Olin hyvä numeroissa.
Opin nopeasti ja olin täysin pitkästynyt koulussa.
Siksi etsin muuta tekemistä.
Olit hienomotorisesti lahjakas eli käsistäsi taitava.
Motoriikkani oli heikko suurissa liikkeissä, -
mutta erittäin hyvä pienissä liikkeissä.
Isäni oli varma, että minusta tulisi tutkija.
Hän oli kibbutsimme yksi harvoja yliopistossa opiskelleita.
Isä oli hyvin tiedeorientoitunut. - Isäsi oli Yisrael Brog.
Hän yritti kannustaa minua siihen suuntaan, mutta -
ulkoiset tapahtumat muokkasivat käsitystäni siitä, mikä on tärkeää.
Itsenäisyyssodan aikaan olin 5,5-vuotias.
Kibbutsissamme ei tapahtunut mitään päinvastoin kuin muualla, -
jossa taisteltiin hengestä arabijoukkoja vastaan.
Kibbutsi on 35 km Tel Avivin pohjoispuolella. - Pitää paikkansa.
Ainoa mitä muistan sodasta on, miten eräänä aamuna heräsimme -
massiiviseen kranaatinheitinten paukkeeseen.
Irakilaiset tulittivat vieressä olevaa kibbutsia, -
HaMa'apil:a, joka oli kibbutsistamme parin kilometrin päässä.
Siellä kohteena oli Qaqun. Napoleonkin valloitti...
Moni ei tiedä, että irakilaiset siirtojoukot ovat osallistuneet -
useisiin Israelin käymiin sotiin.
Kibbutsimme sijaitsi itsenäisyyssodassa -
uuden valtiomme kapeimmassa kohdassa.
Irakilaiset pääsivät 7-8 km päähän rannikosta ja -
melkein onnistuivat leikkaamaan Israelin kahtia.
Kibbutsissamme oli hiljaista, -
mutta tapahtumien dramaattisuus oli kuitenkin kaikkien tiedossa.
Saatoin lukea sanomalehteä kibbutsin yhteisessä ruokasalissa.
Osasin lukea 5,5-vuotiaana, joten seurasin tapahtumia.
Tein samaa kotona isäni avustamana kartan avulla.
Eikö ollut radiota? - Radio kyllä oli.
Myöhemmin, kun olin noin kymmenvuotias -
tai vähän vanhempi, ehkä kaksitoista, tulimme tietämään, -
että kibbutsin meitä vanhemmat kaverit ottivat osaa taisteluihin.
Tällöin oli käynnissä ns. vastahyökkäyksen vaihe.
Se oli osa Ben Gurionin politiikkaa.
Puolustusvoimissa oltiin turhautuneita, -
ja tehokkuus oli kateissa.
Oli haasteita hallita tilannetta ja ylläpitää armeijan tehokkuutta.
Parhaita nuoria miehiä myös lähti armeijasta.
Jotkut lähtivät poliittisista, jotkut muista syistä.
Laatu puolustusvoimissa heikkeni. Haasteet nousivat terrorismista.
Sodan jälkeen arabiväestöä muutti pois Israelista.
Israelin valtiota vastustavat kokivat -
vihamielisyydet ja vehkeilyn oikeutettuna.
Heidän keinojaan olivat soluttautuminen ja -
hyökkäykset viattomia israelilaisia vastaan.
Syntyi tarve kostoiskuun.
Siihen otti aluksi osaa pieni 50 henkilön joukko.
Sen viitoittamana otettiin aggressiivisempi ote.
Armeijan hyökkäyskykyä parannettiin majuri Ariel Sharonin johdolla.
Hänestä tuli myöhemmin operaatio- johtaja ja pääministeri.
Yksi mies kibbutsistamme oli tässä 50 henkilön kommandojoukossa.
Me kaikki seurasimme häntä.
Noin puolen vuoden päästä nimellä 101 tunnetut kommandojoukot -
liitettiin laskuvarjopataljoonaan komppaniaksi A.
Sitä johti sittemmin legendaariseksi tullut komentaja Meir Har-Zion.
Komppanian kolme kibbutsilaista olivat sankareitamme.
He olivat tapahtumien poltto- pisteessä kibbutsin ulkopuolella.
Oliko sattumaa, että ehkä enemmistö iskujoukoissa -
oli lähtöisin maaseutuympäristöistä?
On tarpeen erottaa sosialistiseen ajatteluun nojaavat kibbutsit -
moshaveista, jotka ovat maatilojen yhteenliittymiä.
Maatilat ovat yksityisomisteisia mutta luonteeltaan yhteisöllisiä.
Miksi maaseudulta eikä kaupungeista?
Britannian mandaatin aika, -
Osmanien valtakunnan romahduksesta Israelin valtion syntymiseen, -
oli kansallisen heräämisen aikaa aluillaan olevassa valtiossa.
Kibbutsilaisilla oli edelläkävijän asennetta.
He eivät kaihtaneet asua pysyvästi kesäleirityyppisissä olosuhteissa.
Kibbutsistamme Tel Aviviin oli vain 35 km mutta joistain jopa 100 km.
Kibbutsien sijainti noudatteli tulevan valtion rajaviivoja tai -
vähintäänkin tavoitteita rajalle.
Koska omistus ja resurssien jako perustuivat yhteisöllisyyteen, -
kibbutseissa vallitsi solidaarisuuden henki.
Toiminta ei ollut riippuvaista yhdestä henkilöstä.
Moshaveissa sen sijaan tilat olivat perheomistuksessa, -
ja jokainen mies ja nainen oli välttämätön eikä korvaajia ollut.
Sharonilla oli moshav- ja Meir Har-Zionilla kibbutsitausta.
Hän syntyi Rishon LeZion:ssa, mutta asui myöhemmin kibbutsissa.
Rishon oli siihen aikaan kylä.
Kun brittien armeijassa tarvittiin taistelijoita natseja vastaan, -
miehet eivät voineet lähteä moshaveista kuten kibbutseista.
Kibbutseissa työ oli organisoitu kuten sähkölaitoksilla, -
joissa työntekijöitä on tuhansia.
Organisoituminen mahdollisti sisäiset päätökset.
Vastaavasti kibbutsissa päätettiin ketkä olivat kelpoisia -
palvelemaan eteen tulevissa kansallisissa hätätilanteissa.
Sukupolveni oli näihin pioneereihin nähden seuraavaa sukupolvea.
Arvostimme kovasti sitä, -
mitä vanhempamme tekivät maailman muuttamiseksi.
Ei kuitenkaan haluttu tehdä samaa, -
mutta haluttiin saada aikaan muutosta.
Emme varsinaisesti myöntäneet, mutta etsimme omaa rooliamme, -
suuntaa johon kulkea.
Esimerkiksi jo pienestä pitäen meillä oli rituaali, -
joissa piti toistaa ulkomuistista tapahtumat, -
joissa kahdeksan juutalaista uudisasukasta tapettiin -
etuvartioasemalla maan toisella puolella.
Koimme häpeää ja syyllisyyttä siitä, että heitä ei oltu suojeltu.
Tapahtumasta kehittyi kokonainen tarusto.
Muistan miten me, 10-11-vuotiaat lapset -
seisoimme u:n muotoisessa rivistössä ja -
tuijotimme lippuja ja seinää, jolle piirrettiin tulella tekstiä, -
joka kehotti uhraamaan elämänsä yhteisen hyvän puolesta.
Kibbutsimme oli tapahtumien ulkopuolella.
Sen ulkopuolinen suuri draama tuli kuitenkin lähelle.
Olennaisissa rooleissa oli kolme kibbutsilaistamme: -
yksi 101-joukoissa ja ja kolme komppania A:ssa.
Heistä piti olla huolissaan.
Ben Gurionia kannattavan liikkeen sanomalehti Davar otsikoi, -
että kuusi tai kahdeksan tai kahdeksantoista nuorta kuoli -
yöllisessä operaatiossa Qalqilyaan- arabiyhteisöön rajan tuntumassa.
Samaistuimme heihin. He olivat sankareitamme.
Muut uramahdollisuudet eivät tuntuneet vetovoimaisilta.
Sen lisäksi mitä sanoit, oli toinenkin tekijä.
Roomalaiset nimittivät sitä Cincinnatuksen eetokseksi.
Se tarkoittaa maanviljelijää, joka jättää tilansa, ottaa sapelinsa, -
lähtee sotaan ja palaa takaisin tilalleen. - Tämä oli toimintatapa.
Kibbutseissa ei koskaan asunut yli 2 % väestöstä.
Alkuun heitä oli hyvinkin yli puolet etulinjan -
erikoisyksiköiden taistelijoista.
Israelin puolustusvoimien kehitys nojaa heihin.
Kun sinä värväydyit, elettiin hiljaista aikaa.
Sitä kesti vuodesta 1956 vuoteen 1967.
Rajoilla oli rauhallista. Mikä vaikutti valintaasi yksiköstä?
Astuin palvelukseen v. 1959, -
jolloin v. 1956 tapahtumista oli kulunut vain kolme vuotta.
Vielä silloin kuitenkin horisontissa näkyi -
tumma pilvi, mikä edellytti valppautta.
Suunnittelin kouluttautuvani hävittäjälentäjäksi.
Lapsena itsenäisyyssodan aikana kibbutsimme takana -
oli tasainen ruohokenttä moshavin ja kibbutsin välissä.
Se toimi laskeutumispaikkana -
Tšekkoslovakiasta ostetuille saksa- laisille Messerschmitt-koneille.
Koneet ylittivät talomme 70 m korkeudessa.
Niitä saattoi tarkkailla läheltä, ja se innosti minua.
Ilmavoimien kehitysyksikkö oli sijoittuneena -
Kfar Haimiin, joka oli 50 m päässä kibbutsistamme.
Kibbutsin toisella puolella oli vasemmistolaisemman -
Ma'abarot -liikkeen kibbutsi.
Kaikilla pienilläkin liikkeillä oli oma kibbutsinsa.
Kommunisteja lähellä olevalla suuntauksella -
oli kaksi kibbutsia.
Ylipäänsäkin seudulla oli paljon eri liikkeiden kibbutseja ja -
siten runsaasti nuoria mutta minua vanhempia ihmisiä.
Ikäeroa oli kolmesta kahdeksaan vuoteen.
He veivät kehitystä eteenpäin.
Olin, miten sanonta kuuluukaan, -
kuin kanasta neljännes eli lyhyt, vaikka kasvoinkin vielä 8 cm.
Upseerikurssin suoritettuani aloin ajaa partaani.
Kuulostaa Leo Messin tarinalta. - Hänhän oli jalkapallotaituri, -
mutta minä puolestani olin heikko urheilussa.
En päässyt ilmavoimiin.
Minut jouduin yksikköön, -
johon kaikkein vähiten halusin.
Muualla panssarivaunuhyökkäystä tukeva jalkaväki on parhaimmistoa.
Israelissa niitä vastasi panssaroitu jalkaväki, johon sijoituit.
Täällä tehtävät olivat avustavia: ampumamatkat olivat lyhyitä, -
niillä ei ollut lentokalustoa, eikä kykyä motittaa vihollista.
Ne olivat siis tukijoukkoja. - Ja siinä oli niiden arvo.
Kului puoli vuotta, minkä jälkeen siirryin toiseen yksikköön, -
kun tapasin erään ystäväni.
Kuten vieläkin, ystävät vetivät ystäviä.
Näinhän oli kun 101 ja komppania A perustettiin.
Eräs ystäväni, joka oli rekrytoinut muitakin, otti yhteyttä.
Hän kysyi, miten minulla sujuu.
Vastasin, että heikosti, on enemmän kuin pitkästyttävää.
Hän kysyi kiinnostaako minua vaihtaa tiedusteluyksikköön.
Kysyin miten se voisi onnistua. Yksiköitä oli silloin vain kaksi.
Toinen oli laskuvarjojääkäri- ja toinen Golanin jalkaväkiyksikössä.
Minulle kerrottiin, että tiedusteluyksikkö on yleisesikunnassa.
En ollut kuullutkaan siitä ja kysyin, mitä he tekevät?
Hän ei voinut kertoa.
Olimme joidenkin ystävieni kanssa, -
jotka olivat aloittaneet armeijassa pari vuotta minua ennen.
Se oli eräänlainen pikkurikollisporukka. Olimme kurittomia nuoria.
Toimimme laillisuuden ja laittomuuden välimaastossa.
Ette siis olleet Henri V:n sanoin veljesjoukko vaan rikollisjoukko.
Meitä suojelivat kibbutsin säännöt. Niiden mukaan -
vääryyksiä tehnyttä kibbutsilaista ei ilmianneta poliisille.
Rangaistus hoidettiin muuten.
Tarkoitatko vaikka myymälä- tai autovarkauksia?
Olin kehittänyt keinon avata isokokoisia lukkoja.
Olin kuullut, että joku eräässä toisessa kibbutsissa teki sitä.
Aloin halkaista lukkoja ja tutkia sisuksia.
Oppimani pohjalta tein välineitä lukkojen aukaisemiseen.
Lukkojen avaaminen toi minulle kibbutsin kuninkaan tunteen.
Tunne oli varmaan sama kuin mikä on nykyään väliin huutelijoilla, -
jotka uskovat hallitsevansa tilanteen häirinnällään.
Minä ajattelin, että lukot ovat kaiken vartijoina.
Kun halusin kylmän vesimelonin, -
menin jääkaapille, jossa niitä säilytettiin ennen myyntiä, -
avasin lukon, otin melonin ja suljin lukon. Kukaan ei huomannut.
Saatoimme ottaa traktorin tallista ajellaksemme ympäriinsä.
Meitä alettiin nimittää rosvojengiksi.
Minä avasin oven, otimme traktorin ja suljimme oven.
Palatessamme joku ensin tarkasti, että ketään ei ollut lähistöllä.
Koimme tarvitsevamme myös aseen.
Aseen saadaksemme menin edellisenä iltana -
kahden jengiläisen suojelemana kibbutsin asevarastoon, -
ja otimme kiväärejä ja ammuksia.
Ensin piti kuitenkin saada lukot auki.
Kun itsenäistymisestä oli kulunut 10 vuotta, -
pidettiin laaja saavutusten näyttely.
Esillä oli mm. Uzi konepistooli.
Kahden jengiläisen suojelemana otin pistoolin ja laitoin taskuuni.
Paljastuminen aiheutti skandaalin, mutta asia hoidettiin kibbutsin sisällä.
Sitä mitä kuvaat, voisi nimittää matkamuistorikokseksi.
Toisaalta samantyyppistähän tekevät tiedusteluyksiköt, -
jollaista myöhemmin johdit.
Toimintahan ei saa paljastua tiedustelun kohteille.
Syy, miksi tiedustelujoukoista oltiin minuun yhteydessä, oli se, -
että maineeni kibbutsissa nojasi taitooni avata lukkoja.
Sopivuuteni selvittämiseksi minua haastateltiin.
Haastattelijoina oli kaksi upseeria. Toinen oli 101:stä.
Molemmat olivat alallaan veteraaneja.
Toisen yksikkö oli siis 101, ja toinen oli -
räjähdysasiantuntija komppania A:ssa.
He kysyivät ensimmäiseksi, että minäkö osaan tiirikoida lukkoja.
Sanoin, että jos haluat, voin avata Jericho-pistoolisi lukon.
Muutaman kysymyksen jälkeen he sanovat palaavansa asiaan.
Sain sitten kutsun tavata yksikön päällikön eräänä lauantaiaamuna.
En tiennyt yksiköstä mitään. Tapaaminen oli päällikön asunnossa.
Hän otti esiin topografisen 1:1000 kartan Jerusalemista ja -
sijoitti sille kaksi merkkiä n. 8 km etäisyydelle toisistaan.
Jerusalemilaisena hän tunsi alueen.
Hän pyysi minua kuvaamaan, mitä osasin nähdä topografiakartasta.
Olin oppinut navigointia puolisotilaallisessa nuorisojärjestössä.
Aikamme tämän jakson osalta on käytetty.
Kertomasi on epäilemättä oudoin haastattelu, -
johon yksikön tuleva päällikkö, pääesikunnan päällikkö ja -
sittemmin Israelin pääministeri on joutunut.
Ohjelman seuraava osa jatkaa keskustelua Ehud Barakin kanssa.
Hän on kenraali, entinen puolustus- ja pääministeri ja -
vanhin elossa oleva Israelin pääministeri.
Ehud Barak, kiitos tältä erää.
Suomennos: Pirkko Oittinen