JERUSALEMIN VARTIJAT
Tervehdys Jerusalemista.
Tämä on ohjelmasarja keskusteluista -
sotilas- ja tiedusteluasioiden tuntijoiden ja toimijoiden kanssa.
Tänään meillä on kunnia saada vieraaksemme -
prikaatinkenraali (evp) Avigdor Kahalani. Tervetuloa. - Kiitos.
Kanavammehan on TV7. Luvulla 7 -
on selvästi ollut merkittävä rooli omalla urallasi.
Toimit 77. pataljoonan ja sitten 7. prikaatin komentajana.
Tähän asti puhelinnumerossasi ja autosi rekisterinumerossa -
on aina ollut monta seiskaa.
Tänään on 77. syntymäpäiväsi. Kiitos, että tulit ohjelmaan.
Katselijamme eivät varmaankaan tienneet, että olet yksi harvoja -
korkeimman urhoollisuusmitalin saaneita Israelissa.
Mitali vastaa korkeinta USA:n kongressin myöntämää kunniamitalia.
Aiemman sodan ansioistasi olit jo saanut, ns. pronssimitalin.
Näin voidaan sanoa, jos urhoollisuus- mitalia pidetään kultamitalina.
Keskustelumme jälkimmäisessä osassa -
puhumme sotilasurasi jälkeisistä tehtävistä -
kuten ajastasi yleisestä turvallisuu- desta vastaavana ministerinä.
Tässä jaksossa puhumme tehtävistäsi sotilaskomentajana ja -johtajana -
kuudella tasolla ulottuen panssarivaunusta joukkueeseen, -
komppaniaan, pataljoonaan, prikaatiin ja divisioonaan.
Tämä on hyvin harvinaista missä tahansa armeijassa.
Ajanjakso ulottui 1960-luvun puoli- välistä 1980-luvun alkupuolelle.
Aloitetaan taustastasi.
Mistä olet lähtöisin ja miksi hakeuduit panssariyksikköön?
Isän puoleinen sukuni muutti Israeliin Jemenistä v. 1925 ja -
äitini perhe v. 1928. Molemmat vanhempani olivat noin 1-vuotiaita.
Perheet asuivat Kerem Hateimanimin alueella Tel Avivissa.
V. 1936 isäni perhe muutti Ness Zionaan Jaffaan.
Tietty tapahtumaketju pakotti heidät muuttamaan.
Kyse oli maatalousyhteisöstä Tel Avivin eteläpuolella.
Kyllä. Ness Ziona.
Hän kasvoi siellä ja meni naimisiin äitini kanssa.
Synnyin v. 1944 Ness Zionassa, jossa myös vietin lapsuuteni.
Olimme hyvin köyhiä. Äitini kärsi kovasti. Hän ei osannut lukea, -
vaikka oli kasvanut Israelissa, koska joutui työhön jo lapsena.
Isäni tilanne ei ollut paljoa parempi.
Koulun jälkeen aloin opiskella mekaanikoksi.
Menin armeijaan v. 1962.
Tuolta ajalta tunnetaan ensimmäi- sen pää- ja puolustusministerin -
David Ben-Gurionin lausuma "toivon näkeväni jemenitaustaisen -
esikunnan päällikkönä" eli IDF:n korkeimmassa tehtävässä.
Senioriupseereina ei kuitenkaan ollut montaa jemenitaustaista, -
joista olisit voinut ottaa esimerkkiä.
Ben-Gurionin lausunto toimi eräänlaisena symbolina -
toiveelle nähdä Jemenistä peräisin olevan juutalaisen -
kohoavan IDF:n huippuvirkaan.
Hän tuskin tarkoitti, että se joku olisi Kahalanin suvusta.
Armeijapalveluni alkoi sotamiehenä panssarijoukoissa.
Sitten minut lähetettiin upseeri- kouluun, mutta se jäi kesken.
Israelin puolustusvoimat ylpeilee usein kyvyllään erottaa jo -
alokkaista parhaiten suoriutuvat ja korkeisiin asemiin nousevat.
Sinun tapauksessasi ilmeisesti epäonnistuttiin.
Potentiaaliasi ei huomattu, ja sait potkut aliupseerikoulusta.
Olin tankinjohtajakurssin paras ja sain ylennyksen kersantiksi.
Muut olivat korpraaleja.
Kun aloitin aliupseerikoulun, kuukauden jälkeen tuli päätös, -
että en ollut upseeriainesta, ja minut potkaistiin ulos.
Perustelujen mukaan minulta puuttui kyky johtaa muita, -
joten en ollut sopiva koulutukseen.
Se tuntui silloin todella pahalta.
Olihan kulunut vain kuukausi ykkössijasta tankinjohtajakurssilla.
Se selittää, että minusta ylipäänsä tuli upseeri.
Pääesikunnan päällikkö ja panssarivoimien komentaja -
päättivät lähettää minut ylempään upseerikoulutukseen.
Järjestelmämme on erilainen kuin Yhdysvalloissa.
Tarkoitat upseerien koulutusta panssariyksiköihin. - Kyllä.
Sääntönä on, että alemman tason koulutus täytyy suorittaa ensin.
Alempi taso on sama kaikille, -
ylemmällä tasolla koulutus eriytyy.
Valmistuin ylemmän kurssin parhaana, mutta minulle ei osattu -
antaa sotilasarvoa, vaan ohjattiin takaisin alemmalle kurssille.
Kun en suostunut, minua yritettiin taivutella.
Ei oikein tiedetty, mitä minulle pitäisi tehdä.
Olit väliaikaisesti vänrikki.
Kesti 9 kk ennen kuin minulle annettiin vänrikin arvo.
Toimin tänä väliaikana joukkue- johtajana panssarijoukoissa.
Päätökseen vänrikin arvosta sisältyi huomautus, -
että ilman aliupseerikoulua, arvo palveluksesta erotessa on kersantti.
Tulin tietämään tästä vasta myöhemmin.
Oli vähän sattumaa, että päätin jäädä armeijan palvelukseen.
Saksaan lähetettiin ryhmä tutustumaan Patton-tankkeihin.
Sanotaan selvennykseksi, -
että 1950-luvun puolivälissä USA lupautui ensimmäistä kertaa -
toimittaa Israelille lentokoneita ja panssarivaunuja.
Toimitus ei kuitenkaan tapahtunut suoraan vaan Länsi-Saksan kautta, -
koska Yhdysvallat ei halunnut Lähi-Idän aseidentoimittajaksi, -
ei arabimaille eikä Israelille.
Olit ryhmässä, joka lähti Saksaan opiskelemaan M48 Patton -tankkia.
Menimme Munsterlageriin, jossa opiskelimme saksaksi 2 kk ajan.
Israelin ja Länsi-Saksan välillä ei tuolloin ollut mitään yhteyksiä.
Ryhmämme oli luokiteltu huippu- salaiseksi. Palattuamme Israeliin...
- Mitä kerroitte perheillenne?
Heille sanottiin, että meillä on erikoistehtävä Euroopassa, -
mutta he eivät tienneet missä olimme, -
eivätkä saksalaiset tienneet keitä me olimme.
He epäilivät, että ehkä olemme turkkilaisia.
Nythän tilanne on täysin erilainen, -
kun esimerkiksi puhetavasta ja vaatetuksesta on helppo tunnistaa.
Viimeisenä päivänä kerroimme olevamme israelilaisia.
Palattuamme Israeliin perustettiin ensimmäinen Patton-pataljoona.
Se oli pataljoonani v. 1967 sodassa.
Muissa pataljoonissa oli -
brittiläisiä Centurion- tai amerikkalaisia Sherman-tankkeja.
Ennen Patton-tankkeja erimerkkisiä tankkeja oli sekaisin.
Kuuden päivän sodassa vastasit luutnanttina yhdestä komppaniasta.
Osallistuit todella tiukkoihin taisteluihin -
Egyptin vastaisella eteläisellä rintamalla. Mitä tapahtui?
Komppaniallani oli 14 tankkia.
Olimme ensimmäisinä ylittämässä rajaa 5. kesäkuuta noin klo 9.
Minun olisi pitänyt antaa käsky takanani tulevalle joukkueelle -
ohittaa tankkini ja olla ensimmäisiä, mutta en pystynyt siihen.
Halusitko olla ensimmäinen? - Vierastin sitä, että lähettäisin -
joukkueen edelleni, vaikka niinhän yleensä toimitaan.
Harjoituksissa komppanian päällikkö on joko 4. tai 5.
Tankkini päästyä rajasta n. 500 m päähän, sen alla räjähti.
Hyppäsin toisena tulevaan tankkiin. Kilometrin päästä räjähti taas.
Kiipesin seuraavaan panssarivaunuun.
Toisin sanoen, jos päällikön tankista tulee toimintakyvytön, -
hän vaihtaa toiseen tankkiin, ja tankin johtaja väistyy.
Nyt hän jäi tankkiin ja yritti suojella itseään ja miehistöä.
Parin minuutin päästä olin Khan Yunisiin johtavalla tiellä.
Khan Yunis on Gazan keskiosassa sijaitseva kaupunki.
Satoja egyptiläisiä sotilaita oli siellä odottamassa minua.
Olin tankissani. - Olit jo silloin kuuluisa.
He eivät heti oivaltaneet, että olin israelilainen, -
koska näytin samalta kuin he.
Taistelu oli kovaa.
Takanani tulleet omat sotilaani ampuivat tankkiani -
suojellakseen minua.
Ammuimme tykeillä ja konekivääreillä.
Tankkiani yritettiin pysäyttää. Jos siinä olisi onnistuttu, -
muu kolonnakaan ei olisi pystynyt liikkumaan.
Oli todella tiukka paikka. Ajoin rantaan, käännyin vasemmalle ja -
tulin Rafahin kaupunkiin.
Ajoin kaupungin läpi. Minulla ei ollut karttaa, ei tulitukea, -
ei tiedustelutietoa, ei maavoimatukea.
Olin tankissa ja takanani oli lähes 30 panssarivaunun jono.
Kaikki seurasivat ensimmäistä tankkia.
Olin menettänyt karttani, enkä osannut ulos kaupungista.
Löysin kuitenkin reitin. - Tietä pitkin. - Hyvä vitsi.
Muistin kuitenkin rautatiekiskot.
Niinpä tultuani Rafahiin käännyin ympäri ja aloin seurata kiskoja.
Tarkoitat ratatietä, joka ulottuu Suezin kanavalle asti.
Meitä oli varoitettu olla koskematta rautatiehen, -
koska sitä saatettaisiin tarvita kalustokuljetuksiin.
Kun tuomareita ei ollut näkemässä, päätin ajaa ratatietä pitkin.
Päätaistelu käytiin Rafahin risteyksessä.
Meitä odotti siellä lähes kokonainen divisioona.
Tulitimme toisiamme noin tunnin verran, -
minkä jälkeen päätin hyökätä.
Kerrataan vähän. Israelin etelä- osasta oli kolme etenemislinjaa -
Siinaille, joka kuului Egyptille.
Sinä olit pohjoisella, rantareitillä.
7. prikaatin komentajana oli Gorodish (Shmuel Gonen) ja -
divisioonan komentajana Talik (Israel Tal).
Minun tehtävänäni oli käynnistää hyökkäys.
Muistan tilanteen hyvin, mikä selittyy sillä, -
että ajettuamme 3-4 km, eteemme tulleesta näkymästä otettu kuva -
on paras ja ehkä tunnetuin v. 1967 sodan kuvista.
Kun kysyn ihmisiltä, he mainitsevat usein itkumuurikuvat, -
mutta kuva hiekkadyyneille jätetyistä saappaista on ikoninen.
Muistan miten vihollinen pakeni.
Egyptiläiset sotilaat ottivat saappaat jaloistaan -
pystyäkseen juoksemaan hiekassa nopeammin.
He jättivät kiväärinsä ja lähtivät pakoon. En tietenkään ampunut.
Kun kuvan näkee, -
ymmärtää miksi meille tapahtui v. 1973 sodassa niin kuin tapahtui.
Kuva välittää voiman ja onnistumisen tunnetta, -
kun näimme, että vihollinen vetäytyy.
Taistelu kesti koko päivän.
Miten haavoituit?
Illalla sain käskyn prikaatin ja pataljoonan komentajilta -
viedä joukkoni Siinain pääkaupunkiin El Arishiin.
Niin nopeaa etenemistä ei oltu alunperin suunniteltu.
Olin tosi ylpeä, olinhan prikaatin nuorin komppanian päällikkö.
Tankkini oli jonon kärjessä. Komppania tuli takanani ja -
heidän jälkeensä prikaatin komentaja ja pataljoonan komentaja.
Lähellä El Airishia jouduin väijytyksen kohteeksi.
Se oli yllätys. - Oliko kyse panssarivaunuväijytyksestä?
En tiennyt, mutta tankkejahan oli siellä minua vastassa.
Yhtäkkiä tankkiini osui pommi. Oliko paikka El-Jirad? - Kyllä.
Pommi pysäytti tankin ja lyyhistyin.
Yritin nousta ylös, mutta en pystynyt. Tankki oli liekeissä.
Yritin olla voihkimatta ja huutamatta, etteivät sotilaani kuulisi.
Yritin toistuvasti päästä pystyyn, mutta en onnistunut.
Sanoin hyvästit maailmalle. Ajattelin kuolevani.
Olit palanut pahoin. - Näin ikäänkuin filminauhaa.
Aloin huutaa. Arvaa ketä huusin avukseni. - Äitiäsi.
Juuri niin, halusin puhua äidin kanssa. Äiti!
Hän kuuli. - 200 km päässä.
Onnistuin pääsemään jaloilleni. Olin kuin soihtu.
Heittäydyin hiekkadyyniin. - Olit ollut tykkitornissa.
Onnistuit hivuttautumaan ulos tornista ja pois tankista.
Viimeisillä voimillani työnsin itseni ulos.
Olit tulessa ja siksi vierit hiekassa. - Peitin itseni hiekalla.
Halusin nukkua. Yhtäkkiä näin komppaniani tankkeja takanani.
Ne yrittivät paeta. Yksi oli ajaa minut kuoliaaksi.
Vaatteeni paloivat. Vain saappaat jalassani juoksin 300 m ja -
kiipesin toiseen tankkiin.
Kesti seitsemän tuntia ennen kuin olin sairaalassa Bersebassa.
Urhoollisuutesi ja johtajuutesi tässä taistelussa palkittiin, -
mutta leikkauksissa kului vuosi, ja toipuminen kesti pitkään.
Olin vuoden sairaalassa.
Varamieheni, jonka tankkiin pelastauduin, kuoli taistelussa.
Myös lataaja kuoli.
Ampuja oli sairaalassa viereisessä sängyssä. En tunnistanut häntä.
Ajaja selvisi paremmin. - Häneltä paloivat kasvot.
Vuoden aikana minulle tehtiin kaksitoista ihonsiirtoleikkausta.
Ihoa siirrettiin kädestä selkääni. Vuosi oli todella raskas.
Kärsimys oli kova.
Olisi luonnollista, että kaltaisesi veteraani, -
joka palveli kunniakkaasti ja teki osansa, -
jättäisi palveluksen ja alkaisi elää siviilielämää.
Minulta kyseltiin mitä aion tehdä, ja -
kun sanoin aikovani palata, se herätti ihmetystä.
Kysyttiin miksen opiskelisi.
Palasin, ja terveydentilastani kyseltiin ainoastaan, -
kun hyppäsin lentokoneesta tullakseni laskuvarjojääkäriksi.
Minulla oli paperi, mutta sen mukaan olin 100 % invalidi.
Otin uuden paperin, johon kirjoitin: 97 % terve. - Väärennös.
Väärensit siis paperit päästäksesi laskuvarjojääkärikoulutukseen.
Minulle kertyi hyppyjä tusinan verran tavallisen 2-4 sijaan.
Kärsin ehkä traumaperäisestä stressihäiriöstä, -
mutta en uskaltanut mainitakaan siitä, vaan pidin salassa. - Miksi?
Pitkä sairaalajakso ja kivut traumatisoivat.
Kaikilla oli jonkinlaista traumaperäistä stressiä.
Päätin olla hiljaa, enkä mainita kenellekään.
Luotin, että olisin kunnossa seuraavan sodan alkaessa.
Eikö morsiamesi Daliakaan tiennyt kokemuksistasi?
Vietitte häitänne yksikkösi tukikohdassa.
Hänen mielestään minun ei olisi pitänyt palata.
Koko suku piti minua hulluna.
En välittänyt heidän kannoistaan. Päätin, että kun palaan armeijaan -
pyrin komentajaksi johtamaan joukkoja.
Jos joutuisin toimistotehtäviin, lähtisin armeijasta.
Sinut lähetettiin panssarikouluun -
johtaaksesi ja kouluttaaksesi kadetteja ja harjoittelijoita.
Tämän jälkeen sinut komennettiin pataljoonaan, -
jota sitten johdit v. 1973 sodassa.
Muistan nähneeni sinut harjoituksessa, -
jossa pataljoonasi tietty komppania sai tehtäväkseen kuormata -
kuuluisaksi tullut mutta silloin salainen ponttonisilta ja -
kuljettaa se Suezin kanavalle osana hyökkäysoperaatiota.
Kukaan ei kuvitellut... - Olimme silloin Siinailla.
Tehtävänämme oli ylittää Suezin kanava.
10 päivää ennen sodan alkua meidät kuitenkin komennettiin Golanille.
Ei kuulosta kovin järkevältä, jos komppania oli koulutettu -
rakennus- ja kuljetustehtäviin ihan eri rintamalle.
Oli kuitenkin tietoa, että Syyria hyökkäisi Golanille.
Aloin heti valmistautua. Olimme määrällisesti suurin pataljoona.
Siirryimme Golanille turvaamaan uuden vuoden juhla-aikaa.
Prikaatisi komentaja Avigdor Ben-Gal, Janusz-nimellä tunnettu, -
oli kuuluisa lausahduksestaan, että sota on aina nurkan takana.
Pitää olla valmis, vaikka useimmiten hälytys onkin väärä.
Mikä selittää, että olit muuta armeijaa valmiimpi?
Golanille päästyämme selvisi, että valmiudessa oli vain 60-65 tankkia.
Teidäthän siirrettiin sinne ilmateitse täydentämään panssariosastoa.
Otimme tallista uudet panssari- vaunumme ja siirryimme Golanille.
Tehtävänäni oli hyökätä eri suunnista tulevia iskuja vastaan.
En tuntenut aluetta. Golanhan poikkeaa täysin autiomaasta.
Golanilla maasto on kivistä ja vulkaanista, ja -
pataljoonan liikkuminen on erilaista.
Opettelimme sitä kymmenen päivää.
On totta, että Janusz hoki toistamiseen "sota alkaa huomenna".
Lähettäessään minut hän sanoi, että joudut taisteluun.
Päivää ennen sodan alkua hän siirtyi esikuntansa ja -
kahden muun pataljoonan kanssa Golanille.
Jom Kippurin alkaessa koko 7. prikaati oli Golanilla.
Olin onnekas, koska olimme tulleet 10 päivää aiemmin.
Kenraali Kahalani, olit tuohon aikaan everstiluutnantti, ja -
sinulla oli kokemusta v. 1967 sodasta.
Joillain upseereilla, hyvin harvoilla, oli kokemusta näännytyssodasta, -
joka oli asemasotaa, ja rintamat pysyivät paikoillaan.
Yleensä yksikköjen elinikä on kolme vuotta, -
koska ne koostuvat asevelvollisista, -
jotka suorittavat palveluksensa ja siirtyvät sitten reserviin.
Sinun pataljoonasi oli kuitenkin pysyvä. - Juuri niin.
Sotilaani olivat vastikään valmistuneet kurssiltani panssarimiehinä.
Heidät oli erikoiskoulutettu panssarivaunujen operointiin.
He olivat siis olleet armeijassa alle vuoden?
Ei vielä vuottakaan.
Sinut tunnetaan etenkin Golanin kyynelten laakson taistelusta.
Puhumme siitä keskustelumme toisessa osassa.
Käsittelemme myös Libanonin 1. sotaa, -
jossa olit prikaatin ja divisioonan komentajana.
Lopuksi tarkastelemme kauttasi yleisen turvallisuuden ministerinä.
Tältä erää monet kiitokset, kenraali Avigdor Kahalani.
Suomennos: Pirkko Oittinen