JERUSALEMIN VARTIJAT
Hei ja tervetuloa seuraamaan Jerusalemin vartijat -sarjaa, -
jossa vierailee Israelin turvallisuus- asiantuntijoita ja -viranomaisia.
Tänään vieraana on tohtori Uzi Rubin.
Hän on tienraivaajia Israelissa ilmailutekniikan saralla, -
ohjuspuolustuksessa ja muissa puolustushankkeissa.
Olen Arin Oren. Tervetuloa, Uzi!
Kiitos, Amir. On ilo olla haastateltavanasi.
Olet myös kirjoittanut kirjan "Tähtien sodasta Rautakupoliin".
Nämä kaksi termiä tulevat esiintymään keskustelussamme, -
koska ne ovat tavallaan merkkipaaluja -
Israelin alkuperäisessä työssä tällä alalla -
sekä yhteistyössä Yhdysvaltojen puolustusministeriön -
ja puolustusteollisuuden kanssa.
Aloitit urasi Israel Aerospace Industries -yhtiössä eli IAI:ssa.
Siihen aikaan se oli Israel Aircraft Industries.
Alku oli aika vaatimaton.
Miten Israelista ja erityisesti IAI:sta kasvoi -
niin merkittävä toimija globaaleilla markkinoilla?
Innostusta oli paljon.
Joukko nuoria, hiljattain ilmailutekniikan koulutuksen käyneitä.
He lukivat sen ajan ilmailutekniikan kirjallisuutta.
He päästivät mielikuvituksensa valloilleen ja kokeilivat kaikenlaista.
Yritimme avaruusohjelmaa jo 1960-luvulla, -
koska emme tienneet, miten vaikeaa se oli.
Pidimme sitä lastenleikkinä.
Meillä oli paljon innostusta ja hulluja ohjelmia, ja paljon hyviäkin ohjelmia.
Avaruusohjelmalla tarkoitat Shavit-ohjusta, -
joka laukaistiin heinäkuussa 1961.
Se ei ollut ihan Shavit.
Siirryn muutaman vuoden eteenpäin.
Minut oli hiljattain lähetetty lainalle puolustusministeriöön.
Vedin siellä jotain puolustushanketta. Pomoni soitti minulle ja kysyi, -
uskonko, että Israel pystyy laukaisemaan satelliitin. Oli v. 1979.
Vastasin hetkeäkään epäröimättä, että pystyy.
Hän meni hiljaiseksi, -
ajatteli muutaman sekunnin ja kysyi: "Mikä saa sinut sanomaan niin?"
Vastasin, että valmistimme prototyypin jo vuonna 1964.
Hän oli ällikällä lyöty. Sanoi: "Olemme yrittäneet kaikkea."
"Eräs eversti Chaim Eshed miettii kuumeisesti, -
miten pääsisimme avaruuteen. Puhupa hänen kanssaan."
Pyysin sihteeriäni etsimään Chaimin puhelinnumeron.
Muistan sen kuin eilisen päivän.
Hän tuli ja sanoi: "Israelille on ihan pakko saada satelliitti."
Mitä varten? - Tiedusteluun.
Siihen aikaan tiedusteluoperaatiot olivat hyvin vaarallisia.
Sanoin: "Tulit oikeaan osoitteeseen."
"Laitan kaiken likoon ja autan sinua."
Meistä tuli heti tiimi. Tällaisia muisteloita.
Tiivistettynä: Joukko nuoria täynnä mielikuvitusta.
Toiseksi: Lavi-hankkeen lakkauttaminen.
Se oli ratkaiseva -
Israelin kehittymisessä ilmailu- ja avaruusalan jättiläiseksi.
Selitän hieman.
"Lavi" oli israelilainen lentokonetuotanto.
Se pohjautui Lockheedin F16-koneeseen, -
mutta se oli muokattu täällä Israelin tarpeisiin sopivaksi.
Se oli täysin Israelissa suunniteltu moottoria lukuun ottamatta.
Moottori oli amerikkalainen.
Tuotanto oli käynnissä 1980-luvulla.
Ensin tehtiin pieni kone.
Sitten sitä suurennettiin.
Siihen saatiin apua amerikkalaisilta.
Osa vastusti sitä niin Israelin puolustusvoimissa kuin Pentagonissa.
Vuonna 1987 projekti lakkautettiin. Jatka vain.
Se oli merkkipaalu, sillä tämän tappion seurauksena -
puolustusteollisuus ja puolustusministeriö oppivat, -
että Israelin puolustusteollisuus -
ei voi olla riippuvainen Israelin markkinoista.
Sen täytyy tähyillä muuallekin. - Vientiin.
Se teki tarvittavat uudistukset.
Harva tietää, että myös puolustusministeriötä uudistettiin.
Silloin luotiin kaikki mekanismit, jotka tukevat puolustusteollisuuden vientiä -
ja joilla sitä valvotaan, kuten APID, puolustusviennin valvontaelin.
Puolustusvientiä koskevat tietyt velvoitteet.
Täytyy toimia vastuullisesti ja pykälien mukaan.
Tarvitaan juridisia rakenteita -
tukemaan, valvomaan ja hiomaan vientiä.
Kaikki tämä kasvoi nykäyksittäin.
Joskus siihen pani vauhtia Yhdysvallat.
Lopuksi puolustusteollisuus oli mukautettu ulkomaan markkinoille -
ja tietysti sisämarkkinoille, mutta niistä ei oltu riippuvaisia.
Israelin puolustusteollisuuden tuotteista 70―80 % menee vientiin.
Selvennetään vielä, miten kaikki tapahtui.
Kun Israel perustettiin vuonna 1948 sekä 1950- ja 1960-luvuilla -
tärkein tehtävä oli aseiden tuonti.
Eri maat olivat asettaneet Israelin saartoon.
Siksi Israel alkoi kehittää omaa puolustusteollisuutta.
Sitten kuvioon astui suuruuden ekonomia.
Israel voisi tuottaa aseet puolustusvoimilleen, -
mutta se olisi liian kallista, ellei löytyisi ulkomaisia asiakkaita.
Se siirsi painopisteen tuonnista vientiin, -
minkä ongelmatiikkaa äsken kuvailit.
Olit innokas insinööri -
ilmailuteollisuusyritys IAI:ssa.
Sanoit, että suunnittelitte satelliitin jo vuonna 1964.
Tiedämme nyt ulkomaisista lähteitä lukemalla, -
että kun maalla on satelliitin kantoraketteja, -
tarkkailijat sanovat, että ne ovat periaatteessa ohjuksia.
Ainoa ero on se, -
tuleeko kolmannessa vaiheessa taistelukärki vai satelliitti.
Maat, jotka pystyvät laukaisemaan raketin -
ilmakehän yläpuolelle tai ballistiselle radalle, -
voivat valita joko sotilaallisen tarkoituksen -
tai esimerkiksi tiedustelu- tai tietoliikennetarkoituksen.
Sanotaan näin.
Teknologiassa on yhtäläisyyksiä mutta ei konfiguroinnissa.
Kantorakettia ei voi käyttää ballistisena ohjuksena.
Sama juttu toisin päin.
Konfiguroinnissa on merkittäviä eroja.
Mutta jos yhden teknologia on hallussa, -
silloin on toisenkin teknologiasta valtaosa. Tämä yhtäläisyyksistä.
Otetaan esimerkiksi Iran.
Se on esitellyt nyt kolme itse kehittämäänsä kantorakettia.
Niistä yksi on melkein ballistinen ohjus, -
toinen puoliksi ballistinen ohjus -
ja kolmas, suurin ei ole ballistinen ohjus lainkaan vaan kantoraketti.
Ne ovat siis Iranin ballististen ohjusten lisäksi. - Aivan.
Maista valtaosa vei ensimmäiset satelliitit ballistisilla ohjuksilla.
Venäläisten R-7-kantoraketti, -
jonka suunnitteli Sergei Korolev, -
oli alkujaan maailman ensimmäinen ICBM.
Mannertenvälinen ballistinen ohjus.
Sen laukaisemisen valmistelu kesti 48 tuntia.
Korolev sai luvan Hruštšovilta muuttaa kolme ohjusta kantoraketeiksi.
Korolev onnistui. Sputnik vietiin radalle.
Amerikkalaiset tekivät samoin.
Kirjassasi "Tähtien sodasta Rautakupoliin" -
omistat luvun yhdelle unohdetulle episodille.
Unohdettu episodi on se, kuinka Israel pakon sanelemana -
niin sanotun näännytyssodan aikana Suezilla vuosina 1969―1970 -
kehitti lennokit.
Lennokkeja oli aiemmin käytetty vain maaleina -
hävittäjälentäjien harjoituksissa, -
kun haluttiin harjoitella kohteen alasampumista.
Maalina käytettiin lennokkia.
Kerrot lukijoille, -
miten lennokit muunnettiin tiedustelutehtäviä varten.
Muut maat eivät pitäneet niitä soveltuvina.
Ne käyttivät U-2- tai SR-71-koneita.
Asia on tuota monimutkaisempi ja koomisempi.
Ilmavoimat yritti käyttää miehittämättömiä ilma-aluksia (UAV).
Se osti niitä Yhdysvalloilta, mutta nehän ovat jatkuvasti liikkeessä, -
niin kuin ilma-alukset, joissa on miehistö.
Ne eivät riitä. Tarvitaan sellainen, mikä pysyy paikallaan.
Tiedustelujoukoissa oli eräs nerokas majuri, -
joka harrasti radio-ohjattavia laitteita.
Hän ehdotti, että ostetaan radio-ohjattava lelu -
kiinnitetään siihen kamera ja lennätetään sitä.
Tiedustelujoukot innostuivat ideasta.
Niitä ostettiin viisi. Lelulennokit koottiin käsin.
Kamerat ostettiin Tel Avivista. Ne kasattiin.
Kameroihin rakennettiin etälaukaisutoiminto.
Ensimmäiset kuvat Suezin kanavasta voi nyt löytää Googlesta.
Ensimmäiset kuvat julkaistiin.
Tämä nuori upseeri ei ollut profeetta omalla maallaan.
Vasta kun hän muutti Kaliforniaan... - Se ei ollut sama mies.
Hyvä tietää. Mutta oli siis joku toinen? - Oli.
Hän suunnitteli Kfirin, ensimmäisen israelilaisen hävittäjän ennen Lavia.
Hän oli erinomainen insinööri.
Hän koki, että hierarkkisessa IAI:ssa hänen kätensä olivat vähän sidotut.
IAI toimii vähän kuin hallinto. Niinpä hän lähti Kaliforniaan.
Tapasin hänet kerran. Hän oli silloin jo aika iäkäs.
Olin Los Angelesissa pitämässä luentoa.
Hän ei vaurastunut siellä juurikaan.
Hän suunnitteli ensimmäisen onnistuneen amerikkalaisen UAV:n.
Se oli oikeastaan toinen, mutta ensimmäinen epäonnistui.
Se, minkä hän suunnitteli, oli aika toimiva, -
mutta hän myi kaikki oikeutensa General Atomics -yritykselle.
Millaisen läksyn opettaa -
Israelin tapa hoitaa tutkimusta ja kehitystä?
Onko se improvisaatio? Johtuuko se israelilaisten -
ja israelilaisen järjestelmän epämuodollisesta luonteesta?
Joku voi keksiä idean ja myydä sen korkeimmille viranomaisille -
ilman rajoituksia tai pitkää budjetointiprosessia.
Onko se plussa vai miinus? - Vastaus on kirjassani.
Kirja pitää kääntää englanniksi tai pitää opetella hepreaa.
Koko kirja käsittelee sitä, mikä on sen salaisuus.
Israelin malli on työnnä-vedä-malli.
Muistatko tohtori Dolittlesta eläimen, jolla oli kaksi päätä?
Sellainen on Israelin sotilasalan innovaatioiden järjestelmä.
Meillä on tässä valta jaettu.
Asevoimat on hyvin konservatiivinen, kuten kaikki asevoimat.
Sillä on joitain mukautuksia innovaatioon.
En sano, että sillä ei ole. Mutta siellä ollaan hyvin muodollisia, -
ja sen tehtävänä on vain esittää toiminnallisia vaatimuksia.
Ainoastaan asevoimat voi esittää tarvikkeilleen toimintavaatimukset.
Otetaan esimerkki. Jos merivoimat haluaa ohjusveneen, -
merivoimien upseerit laativat vaatimukset... - Ne pitää hyväksyä.
Vaatimukset vastaavat doktriinia ja vastustajan ominaisuuksia.
Merivoimat listaa sitten vaatimukset ministeriölle ja teollisuudelle. -Niin.
Mutta meillä on oma DARPAmme, MAFAT.
Asevoimien tutkimusorganisaatio.
Sillä on täysi ja ainoa mandaatti kehitystyöhön.
Tässä näkyy siis vallan jako, -
joka itse asiassa synnyttää innovaatioita.
MAFAT-tutkimusorganisaatio voi suunnitella -
minkä tahansa toimintajärjestelmän.
Se voi suunnitella ilma-aluksen prototyypin, jos sillä on varaa.
Se ei tarvitse ominaisuuslistaa tai lupaa asevoimilta.
Rautakupoli on siitä esimerkki. Sen käynnisti tutkimus- ja kehitysosasto -
vastoin asevoimien tahtoa.
Palaamme Rautakupoliin, mutta voitko selittää katsojille, -
mihin vedetään linja perustutkimuksen, -
soveltavan tutkimuksen ja kehityksen välille?
Raja on hämärä. Kyse on perinteistä.
Riippuu paljon tutkimus- ja kehitysosaston päälliköstä.
Menneinä vuosina on ollut sekä innovatiivisia tyyppejä -
että kirjanpitäjätyyppejä.
Aina kun päälliköt ovat innokkaita kehittämään, -
silloin kehitystyö kukoistaa. Syntyy kaikenlaista uutta.
Tietysti aina on tarpeita, kuten Gazan tunneliongelma.
Siitä syntyi tarve tekniselle ratkaisulle.
Tutkimus- ja kehitysosasto keksi nerokkaan ratkaisun.
Täytyy myös korvamerkitä tietty osuus budjetista -
tämänkaltaista toimintaa varten, -
jotta ihmiset voivat haistaa ongelmat, joita ei välttämättä edes vielä ole, -
ja keksiä niihin luovia ratkaisuja.
Totta, mutta tutkimus- ja kehitys- osastoa rahoitetaan avokätisesti, -
osittain suoraan valtiovarainministeriöstä.
Tämän järjestelyn luomisesta kuuluu kunnia...
kenraali Ben-Israelille.
Hän keksi idean suorasta rahoituksesta.
Hän on vieraillut sarjassa. - Järjestelmästä kunnia hänelle.
Tutkimusta ja kehitystä rahoitetaan avokätisesti.
Osasto voisi edetä omillaan, ei loppuun asti, -
mutta niin pitkälle, ettei projektia voisi enää lakkauttaa.
Israelissa on kaksi johtavaa tutkimus- ja kehityspäällikköä.
Asevoimien tutkimusorganisaation prikaatinkenraali, -
ja hänen yläpuolellaan kenraalimajuri tai vastaava, -
puolustusministeriön tutkimus- ja kehitysjohtaja.
Aivan. Hän on yleensä siviili vaikka olisikin palvellut puolustusvoimissa.
Ben-Israel taisi olla ainoa univormussa palvellut.
Tavallisesti hän on siviili. Hänen alapuolellaan on -
tutkimus- ja kehitysosaston johtaja, joka huolehtii perustutkimuksesta.
Hänen kanssaan samalla tasolla ovat kaikki ohjelmajohtajat.
Hän keskittyy vain innovatiivisiin teknologioihin ja ohjelmiin.
Sinä olit siviilinä -
yksi niistä ohjelmajohtajista -
prikaatinkenraalia vastaavana.
Kun kävit Venäjällä, sinua kutsuttiin kenraaliksi. - Niin.
Venäjällä ollaan suunnittelukenraaleja.
Sana "kenraali" ei siinä välttämättä liity armeijaan.
Se on heidän järjestelmänsä.
Älykkäimmästä tehdään suunnitteluosaston johtaja.
Hän on ohjelmajohtaja, pääsuunnittelija.
Kuten Korolev ja Jengel ja muut olivat.
Mikojan ja Gurevitš. - Niin. Kaksikko.
Se oli neuvostojärjestelmä. Sellaista ei ole USA:ssa tai lännessä.
Mutta minua erehtyivät luulemaan kenraaliksi.
Puhutaanpa asemastasi, -
kun myöhemmin vastasit järjestelmistä, -
joihin pureudumme haastattelun jälkimmäisessä osassa.
Olit kolmanneksi ylimmällä portaalla. Ylimmällä oli puolustusministeri.
Pystyitkö yksinkertaisesti koputtamaan ministerin ovelle, -
ohittamaan kaikki esimiehet välillänne -
ja sanomaan: "Tarvitsen apuanne. Ratkaisu on juuttunut byrokratiaan."
Teoriassa pystyin. Teinkin niin mutta vain kahdesti.
Se on kortti, jota pitää käyttää taiten.
Kun sen kerran käyttää, sen menettää.
Sitä ei kannata käyttää byrokraattisin perustein.
Ensimmäisellä kerralla minun piti vaihtaa teollisuuden ohjelmajohtajaa.
Menin puolustusministeri Arensin juttusille. Tunsin hänet.
Hän oli opettajani teknillisessä koulussa.
Hän antoi luvan. Tarvitsin hänen tukensa.
Vastassani oli aika vahvoja voimia puolustusteollisuudessa.
Toisella kerralla kyse oli tapauksesta, -
josta en voi kertoa tarkemmin. Ministerinä oli Jitschak Rabin.
Tapahtui jotain, minkä vuoksi minun piti päästä hänen puheilleen.
Hän tunsi minut. Hän otti minut vastaan kahden kesken.
Keskustelimme kaksi tuntia. Sen pohjalta syntyi valtaisa ohjelma.
Hän hyväksyi ehdotuksesi. - Niin.
Sitten hän tuki minua taistelussa byrokratiaa vastaan.
Käytin tätä etuoikeutta mutta hyvin säästeliäästi.
Ihmiset, joilla on sama ammatillinen osaaminen ja kokemus kuin sinulla, -
tavallisesti palvelevat sellaisissa asemissa kuin sinä -
pidempään kuin upseerit, jotka palvelevat 2 tai 3 vuotta.
Onko se ongelma?
Tarvitaan tuoretta verta. Osa palaa kentälle nautittuaan siitä, -
että voivat katsoa asioita toiselta puolelta. Miten se toimii?
Vedin useita hankkeita.
Osassa oli siviilitiimi, jonka jäsenet eivät ikinä vaihtuneet.
Osassa oli sotilastiimi, jonka jäsenet vaihtuivat kolmen vuoden välein.
Näin jälkeenpäin pidän enemmän armeijan vaihtuvasta järjestelmästä.
Ensinnäkin sain aina valita uudet.
Siviilipuolella on aina virat. Jos heitä haluaa vaihtaa, -
täytyy taistella liittojen ja julkisen hallinnon läpi.
Upseerien kanssa, jos ei pidä jostakusta, voi vain odottaa.
Everstiluutnanttien ja everstien kanssa.
Sain parhaat ilmavoimista ja merivoimista.
Pidän siitä järjestelmästä enemmän, kun siinä on vaihtuvuutta.
Opin aina jotain melkein jokaiselta. Heillä oli omat ideat ja työtavat.
En ainoastaan opettanut heitä. Minä opin heiltä.
Entä kirstunvartijat joko valtiovarainministeriössä -
tai vastaavassa asemassa puolustusministeriössä?
Tulitko heidän kanssaan toimeen?
Hetken aikaa tutustuttiin. Sitten löytyi yhteinen kieli.
Olin etuoikeutetussa asemassa ohjuspuolustusohjelmassa, -
sillä osittain rahoitus tuli Yhdysvalloista.
Siinä on taikakaava.
Kun jotain rahoitetaan USA:n dollarilla ja Israelin šekelillä yhdessä, -
kaksi plus kaksi ei ole neljä, vaan kahdeksan.
Kun Yhdysvallat laittaa dollarin, -
Israelin on laitettava vastaava arvo šekeleitä.
Itse asiassa vaikein tappelu oli Yhdysvalloissa kongressissa.
Senaattorit piti saada kasvattamaan budjettia.
Kun budjetti kasvoi, Israelin piti vastata.
Asemani oli ainutlaatuinen.
Jatkuvasti kritisoidaan sitä, -
että näiden lelujen kehittäjät tai käyttäjät ovat välillä -
niin rakastuneita tuotteeseen, että he unohtavat elinkaarikustannukset, -
jotka voivat ajan oloon kasvaa miljardeiksi ja taas miljardeiksi, -
vaikka projekti alun perin vaikutti taloudelliselta.
Onko kritiikki oikeutettua?
Joissakin tapauksissa se on oikeutettua.
Se on henkilökohtainen asia.
Itse ohjelmajohtajana pidin tarkkaa kirjaa budjetista.
Vertasin aina suhdettani teollisuuden ohjelmajohtajaan -
elokuvan tuottajan ja ohjaajan suhteeseen.
Ohjaaja on elokuvan taiteellinen johtaja, -
mutta rahan on tultava tuottajalta.
Hänen pitää kiinnittää isot nimet ja koota tiimi.
Hänen pitää tukea ohjaajaa ja myös valvoa, mitä ohjaaja tekee.
Sama täällä studiossa.
Minä olin tuottaja.
Tuottajana pidin tarkan huolen budjetista -
ja siihen liittyvistä asioista.
Ja meidän piti ajatella myös elinkaarikustannuksia.
Tässä ensimmäisen jakson lopussa -
palataan vielä siihen, mitä sanoit Lavi-projektista, -
ja tarkastellaan yleistä taustaa -
Israelin itsenäisessä, isojen asejärjestelmien tuotannossa.
1960-luvulla Israel toivoi ja uskoi, -
että se pystyy valmistamaan laitteet puolustushaaroille: -
taistelupanssarivaunun moottoria lukuun ottamatta, -
ohjusveneen ja taisteluhävittäjän.
Siihen aikaan maat halusivat itsenäisen terästeollisuuden -
ja itsenäisen autoteollisuuden ilmailun lisäksi.
Se ei ole taloudellista. Sitä ei voi tukea vai voiko?
Osittain voi. Nythän me valmistamme omat panssarivaunumme.
Aiemmin valmistimme omat laivamme ja jopa myyntiin.
Hävittäjien valmistaminen on miltei mahdotonta, -
mutta kun puhutaan miehittämättömistä ilma-aluksista, -
teknisimmistäkin, ollaan taas alalla, -
jossa ei tarvita pääomaa yhtä merkittävästi.
Voi rakentaa oman teollisuuden, ja niin rakensimmekin.
Olimme sillä alalla hetken maailman johtavia.
On kiintoisaa, että Turkki, -
josta on nyt tulossa merkittävä puolustusteollisuusmahti, -
sysättiin tähän suuntaan hyvin samalla tavalla.
Yhdysvallat ei antanut sille aseistettuja UAV:ita.
Turkki oli hyvin loukkaantunut, sillä se on Nato-jäsen.
Siitä käynnistyi puolustusteollisuus, joka nyt kukoistaa Turkissa.
Uzi Rubin, käsittelemme ohjuspuolustusta ja muita aiheita -
jälkimmäisessä jaksossa. Kiitos tähänastisesta. Nähdään pian.
Suomennos: Marianne Tenetz