JERUSALEMIN VARTIJAT
Hei Jerusalemista ja tervetuloa seuraamaan kakkososaa -
keskustelusta tohtori Uzi Aradin kanssa.
Hän on entinen osastonjohtaja Mossadissa -
ja kansallisen turvallisuuden neuvoston johtaja.
Hänellä on paljon kokemusta myös yliopistomaailmasta.
Hän on suurstrategian ja liittokuntatyöskentelyn mestari.
Ensimmäisessä osassa keskustelimme Mossadista.
Olet oppinut monta läksyä -
Mossadin-ajoilta ja myöhemmin -
suurstrategian toteuttamisesta -
tai ensin laatimisesta valtion ylimmällä tasolla -
sekä suurstrategian yhteydestä Israelille elintärkeisiin liittoumiin.
Suurstrategian käsitteestä on tullut hyvin muodikas -
muuttuneessa maailmassa noin kymmenen viime vuoden aikana.
Ihmiset yrittävät ymmärtää, mikä on uusi kansainvälinen järjestys -
ja miten eri maat luovivat -
alati lisääntyvien mullistusten ja epävarmuuksien keskellä.
Puhut nyt aivan viime ajoista, mutta olet muistellut myös Napoleonia, -
kun hänen kuolemastaan tuli hiljan kuluneeksi 200 vuotta.
Voi sanoa, että kun tarkastelee sitä, olet oikeassa.
Tarkastelepa Napoleonin uraa, jota on nyt muisteltu.
Voit huomata, että miesparka ei oikeastaan ollut sotien aloittaja.
Hänen piti sotia noin kuutta liittokuntaa vastaan.
Hän kukistui lopuksi, -
vaikka hän oli hyvin älykäs strategi, -
koska liittokunnat olivat häntä voimakkaampia -
huolimatta hänen älykkyydestään -
ja kyvystään hajottaa vihollisrivit ja ehtiä kentälle ennen ryhmää.
Tavallaan hän oli tuhoon tuomittu.
Nyt Napoleonin historiaa luonnehditaan -
hänen sotiensa kautta eri liittokuntia vastaan.
Mitä liittokunnilla tarkoitetaan?
Ne olivat monarkioiden, silloisten valtioiden, liittoja.
Nykyään käytetään sanaa "liitto".
Kun tarkastellaan supervaltoja, -
yksikään supervalta ei väitä olevansa omillaan paitsi ehkä Iso-Britannia.
Eräässä hiljattain ilmestyneessä kirjassa esitetään, -
että liittoumat ovat Amerikan kilpi.
Kylmä sota oli kahden ison liittouman järjestely.
Lännessä oli Nato, -
ja sitä vastaan kilpaili Varsovan liitto.
Liittoumat olivat todellisia.
Itse asiassa Nato saavutti liittoumien kunniakkaimman voiton -
ampumatta laukaustakaan.
Israel on tärkeä Naton ulkopuolinen liittolainen. - Aivan.
Israelille kysymys oli se, miten selviydymme täällä, -
kun ympärillämme on niin monta vihamielistä valtiota.
Me olimme yksin.
Emme todellisuudessa olleet yksin, -
sillä meillä oli suhteita sen ajan supervaltoihin.
Kansalla oli liitto brittien kanssa.
Ensimmäisessä maailmansodassa juutalaisia rykmenttejä -
taisteli Gallipolissa ja muualla muulinajajina.
Se oli ensimmäinen juutalainen sotilasosasto -
Britannian lipun alla.
Toisessa maailmansodassa Italiassa taisteli juutalaisprikaati.
Ja sodan jälkeen... - Siellä taisteli sinunkin sukulaisiasi.
Suurimmalla osalla israelilaisista -
sukua on ollut kaikenlaisissa paikoissa.
Mietipä, minkä supervallan kanssa liittouduimme.
Kuka auttoi meitä itsenäisyyssodassa kukistamaan Egyptin? Neuvostoliitto!
Se toimitti aseita tšekkien kautta, -
kun Amerikalla oli Israeliin aseidenvientikielto, -
joka oli voimassa pitkästi 1960-luvulle.
Kenen kanssa liittouduimme?
Tuuma tuumalta brittien kanssa ennen ja jälkeen -
ja ranskalaisten kanssa. Ja teimme sen, mitä liittoumat harvoin tekevät -
ja mikä on liittouman ylin muoto. Menimme yhdessä sotaan.
Pikakelataanpa nykyhetkeen.
Kyllä, mutta sanon vielä, -
että Mossad oli koko sen ajan muovaamassa alueellisia liittoumia.
Perinteisesti ne käsittivät ulkokehän liiton, -
jolla pyrittiin saartamaan arabimaailma muiden kuin arabimaiden kanssa, -
joiden kanssa olimme liittolaisia. Ne olivat Iran, Turkki ja Etiopia.
Israelia ympäröi siihen aikaan vihamielisten maiden rinki, -
jota johti Egypti. Siihen kuuluivat myös Syyria, Jordania, Libanon ja Irak.
Ensimmäinen pääministerimme Ben-Gurion keksi pukkihyppelyn: -
hän ympäröi mainitsemasi ringin ulkoringillä.
Se juontaa juurensa 1980-luvulle.
Ben-Gurion halusi puolustussopimuksen USA:n kanssa, -
mutta USA ei suostunut. Se on kuitenkin asia erikseen.
Ulkokehän liitto... Muista, että Egypti oli suurin sotilaallinen vihollisemme.
Meillä oli sota sitä vastaan vuosina 1948, 1956, 1967 ja 1973.
1970-luvun lopussa tapahtui kuitenkin jotain.
Iranissa tapahtui miltei yhdessä yössä vallankumous.
Vallankumous oli islamilainen, Israel- ja länsivastainen, väkivaltainen.
Iran ei sen jälkeen ole ollut sama Iran kuin ennen.
Samaan aikaan niinä vuosina teimme läpimurron Egyptin kanssa.
Solmimme rauhan -
siihen asti suurimman sotilaallisen vihollisen kanssa.
Tämä kahden tapahtuman yhdistelmä muutti koko asetelman Lähi-idässä.
Mutta Israel myös hyökkäsi Libanoniin -
ja jumittui hetteikköön.
Se on jäämää strategiasta, -
jossa liittouduimme syrjittyjen vähemmistöjen, -
kuten Libanonin kristittyjen ja Irakin kurdien, kanssa.
Historian ironia näkyy tänä päivänä hyvin.
Nykyään suurin turvallisuusuhkamme on Persia.
Mikä ihme meidät tähän toi?
Pystyn ymmärtämään arabien ja Israelin konfliktin.
Olihan se alueellinen kiista. Se oli väistämätön.
Mutta onko väistämätöntä, että kitka Iranin kanssa lisääntyy koko ajan?
Nyt teemme liittoja sunniarabimaailman kanssa.
Vastaapa omaan kysymykseesi? - Vastaus on: kyllä.
Liittoumat ovat usein sääntö. Tarvitsemme liittoumia.
Tämänhetkiset liittoumat ottavat huomioon sen, -
että tämänhetkisessä tilanteessa meillä on liittoumia -
sunniarabimaiden ja muiden kuin arabimaiden kanssa.
Toivon, että Iranin kanssa tapahtuu muutos, niin kuin aina on tapana.
1990-luvun lopussa -
toimit pääministeri Netanjahun poliittisena neuvonantajana.
Olit mukana kehittämässä -
ensimmäistä kansallisen turvallisuuden neuvostoa.
Vuosikymmen myöhemmin toimit neuvoston johtajana.
Jos palaat lähtöruutuun -
ja kysyt itseltäsi rationaalisesti, -
kylmästi, ei emotionaalisesti, -
miten voimme neuvotella Iranin kanssa, niin että uhka, -
jonka Iranin ydinohjelma muodostaa Israelin olemassaololle, poistuu -
ja israelilaiset voivat hengittää vapaammin -
ja tietää, ettei heidän tarvitse elää miekka pään päällä roikkuen.
Se on valtiotaidon haaste.
Haaste, miten ongelma hoidetaan -
eli estetään Irania saamasta ydinasetta.
Ydinaseet Iranin käsissä voivat selvästi johtaa siihen, -
että Lähi-idässä muutkin hankkivat ydinaseita. Se epävakauttaisi aluetta.
Sen estäminen on myös Euroopan maiden ja amerikkalaisten tavoite.
Tämä ongelma on ratkaistava.
Se on pitkä prosessi, koska tällä hetkellä -
Iranissa on poikkeuksellisen militantti ja välillä aggressiivinenkin hallinto.
En näe, että asioihin tulee muutos lähiaikoina.
Mutta tuntien historian ja sen, miten nopeasti asiat voivat muuttua, -
sekä sen, että asioilla on seurauksia, -
en olisi yllättynyt, jos sukupolvessa olosuhteet muuttuisivat.
Jos esimerkiksi Iran ei hanki ydinaseita, se hyötyy siitä suuresti.
Jos se hankkii ydinaseen, siitä tulee Iranille erittäin paljon haittaa.
Mutta puhutaan siitä sitten.
Mutta miten se tehdään?
Avataanko kanava asiantuntijoiden ja entisten virkamiesten tapaamisille, -
niin ettei ole muodollisuuden ulkokuorta, -
ja sitten edetään vähitellen viralliselle tasolle?
Ei. Nykypäivän globalisoituneessa maailmassa -
pääsy ei ole enää ongelma, -
ellei sitten päätä olla hakematta sitä.
Mutta jos halutaan olla yhteydessä vaivihkaa, se on mahdollista -
kenen kanssa tahansa missä tahansa. Ongelmia ovat -
mahdollinen vihamielisyyden aste ja toisistaan poikkeavat intressit.
Ongelmana on myös se, -
että eri toimijat ja valtiojohtajat epäilevät, -
että vastapuoli, tässä tapauksessa Israel, vuotaa tietoja -
tai ei varjele salaisuutta tarpeeksi ammattimaisesti -
ja toinen osapuoli kärsii kotimaassaan siitä, että tapasi "vääräuskoisia".
Totta. Sisäpolitiikka vaikuttaa aina välillä, -
ja johtajien on otettava huomioon asioiden näkyvyys, -
ja he pelkäävät tällaisia asioita. Se on totta.
Elämme nyt maailmassa, -
jossa totuuden järkevästä käytöstä tulee hyvin vaikeaa.
Se on suuri haaste, -
mutta pitäen sen mielessä väittäisin esimerkiksi, -
ettei tulisi vältellä kontakteja toisen aseman oikeutuksen pelossa.
Esimerkiksi Hamas Gazassa. Mitä teeskentelyä se oli?
He ovat hyvin pahoja monin tavoin, -
mutta jos on sopivaa muodostaa heidän kanssaan hiljaisia järjestelyjä,-
se ei tarkoita tunnustusta. Se tarkoittaa vain kontaktia.
Siitä ei tule tehdä liian isoa numeroa.
On yksi asia luoda hyödyllinen kontakti.
Sotaa käyvät maat ovat ottaneet kontakteja keskellä kiivainta sotaa, -
koska se oli tarkoituksenmukaista.
On eri asia saada kontakti näyttämään tunnustukselta.
Kontaktit voisi niin sanotusti arkistaa, -
niin ettei kontakti merkitse mitään, muuta kuin että se on hyödyksi, -
niin kuin hepreassa sanotaan, "välttämätön paha".
Anna minun sanoa jotain, mitä epäröin sanoa -
mutta se on sanottava.
Kun toinen maailmansota oli kiivaimmillaan, -
eikö haganasta mennyt lähettiläitä -
Eichmannin puheille Saksaan, Unkariin?
Ja revisionistit yrittivät luoda kontakteja natsi-Saksaan.
Mistä he neuvottelivat? Ihmishenkien vaihtamisesta ajoneuvoihin, -
koska ajateltiin, että siitä olisi apua.
Lisäisin, jos Mossad olisi ollut silloin olemassa, -
tehtävä olisi langennut minulle.
Yhden lähettilään lapsenlapsi -
on nousemassa Israelin hallitukseen.
Aihe herättää tunteita.
Enkä mene nyt keskusteluun juutalaisjohtaja Kasztnerin teoista.
Mutta meillä oli lähettiläitä, kuten Yoel Brand ja muut, -
joille annettiin Konstantinopolissa ohjeet ennen lähtöä -
neuvottelemaan murhaajien kanssa.
Mutta kun asiaa katsotaan toisesta kulmasta, eikö vaarana ole, -
että jos Mossad-johtaja esittäisi pääministerille, -
että hänellä on erinomainen kanava -
esimerkiksi saudeihin tai iranilaisiin -
ja hän voi tuoda rauhansopimusluonnoksen, -
mutta pääministeri kieltää tekemästä sitä, -
koska hänen kannatuksensa kärsisi esimerkiksi alueilta vetäytymisestä, -
ja hän ei halua Mossad-johtajan etenevän asiassa.
Vaaleilla valitut johtajat päättävät totta kai, -
millaisia ulkopoliittisia tavoitteita he haluavat ajaa.
Oletettavasti he tavallisesti pyrkivät toimimaan maan parhaaksi, -
mutta liian usein he miettivät myös omaa politiikkaansa.
Se on oikeutettua tiettyyn rajaan asti, mutta kun kyse on ihmishengistä -
ja kansallisen turvallisuuden keinoista -
odotan, että johtajat eivät tarkastele asioita poliittisesti -
vaan kansallisesti.
Mutta jos tiedustelupäällikkö tietää, -
että pääministeri on päättänyt vastustaa -
esimerkiksi rauhansopimusta Saudi-Arabian kanssa, -
koska se on ristiriidassa hänen näkemystään palestiinalaisasiassa, -
tiedustelupäällikön ei tule vaatia sitä.
Hän tietää, ettei pääministeri puoltaisi sitä, vaikka sopimus olisi kuinka hyvä.
Siirrytäänpä toiseen aiheeseen, johon myös olet erittäin hyvin perehtynyt.
Se on ydinstrategia Lähi-idässä.
Meidän puolemme voi uskoa, -
että aika on kypsä neuvotteluille Iranin kanssa -
Iranin ydinohjelmasta.
Mutta Iran voi tuoda pöytään esityksen Israelista peilikuvana.
Iran voi kysyä: "Miksi vain me?"
"Puhutaan ydinaseiden leviämisestä Lähi-idässä yleisesti."
Onko se Israelin intresseissä -
vai onko Israelille parempi antaa asian olla?
Se ei ole nyt asialistalla.
Suunnilleen kahdeksan viime vuoden ajan -
asialistalla ovat olleet neuvottelut.
Niiden pohjalta solmittiin sopimus Iranin -
ja P5+1-maiden välillä.
Sopimuksella rajoitettiin Iranin ydinohjelmaa -
ja vaikeutettiin ydinaseiden hankkimista.
Iran väitti, ettei se halua ydinaseita ja että se oli sitoutunut siihen, -
sillä se oli allekirjoittanut ydinsulkusopimuksen.
Se rikkoi ydinsulkusopimusta, mutta sen piti noudattaa sitä yhä.
Olen eri mieltä kuin pääministeri [Netanjahu].
Minä ja muut asiaan perehtyneet esitimme, -
että vuonna 2015 neuvoteltu JCPOA-sopimus -
ei ollut hyödytön.
Se rajoitti Iranin toimintaa, -
ja se hidasti Iranin etenemistä kohti mahdollisia ydinaseita.
Iran suostui siihen, jotta helpotettaisiin pakotteita.
Pääministerillä on ollut monia epäilyksiä -
sopimuksen porsaanrei'istä ja vioista.
Totta. Sopimuksesta olisi voinut neuvotella tiiviimmän ja varmemman, -
mutta se ei tarkoita, että se on hyödytön.
Sopimuksen hyödyllisyys näkyi vuoden 2018 jälkeen, -
kun Trump omista ja pääministeri omista syistään -
puolsivat Yhdysvaltojen irtautumista sopimuksesta.
Se johti siihen, että Iran ryhtyi vapaasti asioihin, -
joista se oli sitoutunut pidättyvänsä.
Nyt Iran on jälleen lähempänä ydinaseen hankkimista -
kuin kertaakaan sopimuksen voimassaoloaikana.
Siksi kannatan Yhdysvaltojen ja neuvottelujen kanssa sitä, -
että Iranin kanssa neuvotellaan -
sopimuksen vahvistamisesta ja jatkamisesta, -
puutteiden korjaamisesta -
tehokkaasti, aidosti ja käytännöllisesti.
Mietitäänpä asiaa toiselta kantilta.
Joka viides vuosi järjestetään tarkistuskonferenssi.
Kansainvälinen atomienergiajärjestö IAEA on mukana työssä.
Mitä tapahtuu, jos Israelin viholliset ja jopa rauhankumppanit -
Egyptin johdolla haluavat puhua Israelin ydinohjelmasta -
tai ydinarsenaalista.
Kannattaako Israelin laittaa nämä kortit pöydälle?
Kuten tiedät, tämä asia on tuotu esiin tarkistuskonferensseissa, -
joskus vieläpä Egyptin esityksestä.
Tavallisesti tultiin siihen tulokseen, -
että valtaosa maista ymmärsi Israelin kannan asioihin.
Israelhan pitää asian suhteen matalaa profiilia.
Sen lausunnot ovat olleet hyvin epämääräisiä.
Israel vakuuttaa, että se toimii vastuullisesti -
ja ettei se ole uhka kenellekään -
eikä rehentele mistään. Emme ole ikinä tehneet kokeita -
emmekä edes myöntäneet, onko meillä valmius.
Lausunnot ovat olleet tarkoituksella epämääräisiä.
Sitä linjaa kunnioittavat ystävämme ja kansainvälinen yhteisö.
Siksi uskon, että se ymmärretään vastaisuudessakin.
Lause toisesta yhteydestä 1990-luvun Pentagonista: "Älä kysy. Älä kerro."
Se liittyi homoseksuaaleihin Yhdysvaltojen armeijassa.
Se, että asia ei ole pöydällä, -
on mielestäsi siis kaikkien kannalta parasta.
Kanta on osoittautunut sellaiseksi, -
minkä liittolaisemme ja ystävämme ymmärtävät.
He tuntevat tosiasiat, maailman ja normit.
He tuntevat Israelin erityiset turvallisuusolosuhteet.
He tietävät, että ydinsulkusopimus, jota Israel ei ole allekirjoittanut, -
on osoittautunut puutteelliseksi.
Sopimuksen allekirjoittajamaita on usein saatu kiinni huijaamisesta.
Israel ei milloinkaan liittynyt ydinsulkuun eikä ole ikinä huijannut.
Yksi huijareista oli aikoinaan Irak.
Iran ehkä käynnisti ydinohjelmansa, -
enkä tarkoita edesmennyttä šaahia, -
joka myös kokeili sitä, -
vaan vallankumouksellista islamilaista hallintoa, -
koska se pelkäsi Irakia. Nyt Irakin ja Saddam Husseinin uhka on poissa.
Iranin ydinohjelmalle ei ole perusteluita paitsi Israel.
Ja ehkäpä Iran ei halua pommia. He voivat tietää, -
että jos he hankkivat pommin, heidät tuhotaan.
Olet oikeassa.
Yllyke ydinohjelman eteenpäin viemiselle 1990-luvulla -
oli Irakin tapahtumista saatu vaikutelma.
Ohjelma oli käynnissä -
aina vuoteen 2002 asti.
Sitten Iran yritti rakentaa Natanziin salaisen väkevöintilaitoksen -
mutta jäi kiinni itse teossa.
Se oli selvä rikkomus, ja teko tuomittiin.
Muutaman vuoden kuluttua Iran jäi jälleen kiinni -
Fordon väkevöintilaitoksesta.
Sekin oli rikkomus.
Siksi Iranille asetettiin pakotteita. Se rikkoi sopimuksia.
Mutta me israelilaiset olemme joutuneet huomaamaan, -
että ympärillämme jotkin maat ovat yrittäneet hankkia ydinaseen -
ja melkein onnistuneet, kuten Irak.
Myös Libyan tapaus oli hyvin vakavoittava, -
samoin Syyrian tapaus.
Syyria rakensi ydinreaktorin hyvin lähelle Israelia, -
ja me huomasimme sen vasta hyvin myöhään.
Se on erittäin vakavoittavaa.
Meistä se tosiasia, että olemassa on Israelille vihamielisiä maita, -
jotka eivät välttämättä pidä kiinni sitoumuksistaan, -
antaa meille aihetta epäillä -
tämänkaltaisten... rajoitusten tehokkuutta.
Meidän on pakko suojautua. Toimintamme on suojautumista.
Vuodesta 2009 vuoteen 2011 -
johdit kansallisen turvallisuuden neuvostoa.
Ohjelmaa on jäljellä kaksi minuuttia.
Mitä se aika sinulle opetti -
ja mitä olet oppinut tutkittuasi aikaa sitä ennen ja sen jälkeen -
kansallisen turvallisuuden neuvoston työstä pääministerinkansliassa?
Sen oli määrä auttaa koko kabinettia ja sen noin kahdeksaa ministeriä.
Työ on yksinkertaisesti sanottuna erittäin vaikeaa.
Aivan kuten Amerikka, Britannia, Ranska, Kanada ja Australia -
tarvitsemme kansallista turvallisuusneuvostoa.
Sen tulee tehdä, mitä neuvostot tekevät -
eli integroivat ja toimivat kansallisella tasolla.
Työssä on eroja ja yhtäläisyyksiä, mutta se on välttämätöntä.
Toiseksi tarvitaan ylemmän tason kansallista tiedusteluneuvostoa, -
joka on lähellä politiikkaa mutta erillinen.
Israelissa niissä molemmissa on puutteita.
Kansallisen turvallisuuden neuvosto -
hoitaa tällä hetkellä koronakriisiä, -
joka on niin kaukana turvallisuusasioista kuin olla voi.
Se on keskeistä. Olen iloinen, että pääministeri luottaa heihin.
Mutta täyttääkö neuvosto kaikki tehtävänsä? Ei vielä.
Kansallista tiedusteluneuvostoa meillä ei ole laisinkaan.
Se on huono asia. Miksemme voi olla niin kuin muutkin modernit maat?
Olit keskeisessä tehtävässä, kun lakialoitetta laadittiin.
Kabinetin nimittämien kansallisen turvallisuuden neuvoston johtajan -
ja varajohtajan tulisi lain mukaan olla osaavia -
ja jossain määrin lojaaleja pääministerille -
mutta ei niin, että muut velvollisuudet jäävät varjoon.
Niin ei ole ollut viime aikoina.
Huomasin asian, jonka pitäisi olla kaikille ilmiselvä.
Kaikki riippuu maan johtajan ominaisuuksista ja tyylistä.
Niin on myös Amerikassa.
Siellä neuvostolla on ollut hyviä ja huonoja aikoja sen mukaan, -
millainen johtaja neuvostolla on ollut.
Johtajat ja heidän tyylinsä ovat erilaisia.
Mutta työskentelyyn vaikuttaa myös presidentti.
Täällä Israelissa viimeksi kuluneen 12 vuoden ajan on ollut sama henkilö.
Hänellä on oma tyyli. Moni asia riippuu hänestä.
Toivon, että hän olisi toiminut toisin.
Tohtori Uzi Arad, entinen osastopäällikkö Mossadissa -
ja kansallisen turvallisuusneuvoston johtaja, kiitos kahdesta keskustelusta!
Toivottavasti tulee vielä kolmas ja neljäskin. - Kiitos.
Suomennos: Marianne Tenetz