JERUSALEMIN VARTIJAT
Shalom Jerusalemista! Tämä on Jerusalemin vartijat.
Sarjassa haastatellaan turvallisuusasiantuntijoita.
Vieraana tänään on eläkkeellä oleva kenraali ja lähettiläs Matan Vilnai.
Hän on toiminut myös ministerinä.
Hän on Israelin maineikkaimpia ja arvostetuimpia sotilaita, -
ja myöhemmin urallaan hän toimi poliitikkona ja diplomaattina.
Hän on osallistunut useimpiin Israelin sotiin, kampanjoihin -
ja muihin operaatioihin vuosien varrella.
Tervetuloa!
Kiitos.
Sarjan nimi "Jerusalemin vartijat" -
tulee vartijoista, joista profeetta Jesaja sanoi: -
"Sinun muureillesi minä olen asettanut vartijat."
Olet syntynyt tässä kaupungissa, Jerusalemissa.
Osaat kertoa meille siitä kaiken.
Lisäksi olet syntynyt helluntaijuhlan, shavuotin, aikaan.
Nimesi "Matan" tarkoittaa 'antamista'.
Olet oletettavasti ensimmäinen Matan Israelissa.
Nyt Mataneja on paljon. Sinä olet ensimmäinen. - Näin uskon.
Olet syntynyt samana päivänä kuin Moshe Dajan, toinen suuri sotilas.
Hän syntyi 20. toukokuuta tosin useita vuosia aiemmin. - Aivan.
Kuulut tiettyyn israelilaissukupolveen -
ja olet siitä tyypillinen esimerkki.
Synnyit muutama vuosi ennen valtion perustamista -
ja olit mukana kaikissa sodissa 1960-, 1970- ja 1980-luvuilla.
Muistatko mitään neljästä vuodesta täällä -
brittimandaatin aikana ennen Israelin valtion perustamista?
Tottahan toki. Et ikinä usko.
Kutsuitte minut tänne.
Asuin lapsena 500 metrin päässä täältä.
Jerusalem oli piiritetty.
Jerusalemiin oli sijoitettuna kuudes laskuvarjodivisioona.
Laskuvarjosotilaita.
Ensimmäinen laskuvarjosotilas, jonka näin, oli britti.
He tapasivat ajaa jeepeillään siellä, missä asuimme.
Tapasimme juosta heidän perässään ja pyytää purkkaa.
Siitä englannin kieleni on peräisin.
Muistan heidät erittäin hyvin, kun he tutkivat kotimme.
Muistan piirityksen.
Tässä lähellä, nykyisen Sacher-puiston paikalla, oli kiitotie, -
joka yhdisti Jerusalemin muuhun Israeliin.
Me lapset tapasimme juosta katsomaan laskeutuvia lentokoneita.
Kerran yhdestä näistä lentokoneista astui ulos Ben-Gurion.
Se oli meille iso juttu.
Muistan siitä ajasta paljon.
Kun tulin tänne ja mietin, minne jätän auton, -
tämä alue tuntui kodilta.
Kiitotiellä tapahtui myös yksi itsenäisyyssodan lentoturmista.
Koneessa oli kaksi miehistön jäsentä, joista toinen oli nainen.
Molemmat kuolivat.
Tapauksella oli paljon silminnäkijöitä. - Zahara Levitov.
Vartuit Jerusalemissa.
Isäsi Zev Vilnai oli hyvin kuuluisa -
arkeologian ja historian asiantuntija.
Hän kirjoitti yli sata Israel-aiheista kirjaa.
Hän ei kutsunut itseään maantieteilijäksi tai arkeologiksi -
vaan maiseman kuvaajaksi.
Hän oli vahvasti sidoksissa tähän maahan. Se oli hänen ammattinsa.
Itse asiassa vuonna 1967, jolloin et asunut tässä osassa maata, -
hän auttoi reservin joukkoja -
tutkimaan Jerusalemin muureja -
murtaakseen tai ohittaakseen ne.
Se alkoi vuonna 1948.
Isä oli silloin tietenkin nuorempi, 48-vuotias.
Hän palveli tiedustelussa Jerusalemissa, -
koska hän tunsi alueen kuin omat taskunsa.
Hän toimi yhtenä reitin etsijänä sotilaillemme, yksiköillemme.
Menit Jerusalemista Haifaan sotilaalliseen sisäoppilaitokseen.
Se oli silloin aika harvinaista.
Puhumme nyt 1950-luvun lopusta.
1960-luvun alusta, 1950-luvun lopusta. - Niin.
Miten keksit mennä sinne?
Niinä vuosina turvallisuusjännitteitä oli hyvin vähän.
Se oli Siinain vuoden 1956 kampanjan jälkeen -
ja joitain vuosia ennen vuoden 1967 sotaa.
Ihmiset ajattelivat, ettei uutta sotaa tule vuosiin.
Minä vartuin, kuten aiemmin mainitsin, Jerusalemin piirityksen aikana -
vuonna 1948.
Ensimmäisistä päivistäni asti -
muistan isäni, joka oli sionisti sataprosenttisesti.
Hänen perheensä pakeni Kišinjovista mellakoiden jälkeen Haifaan.
Suurin osa juutalaisista pakeni Amerikkaan.
Isän perhe pakeni Haifaan, -
sillä hänen isänsä, minun isoisäni, jota en ikinä tavannut, oli sionisti.
Hän tuli Haifaan ja sanoi minulle aina: "Pitää olla vahva selviytyäkseen."
Niin minut on kasvatettu.
Isä vastusti menoani sisäoppilaitokseen Realiin, -
vaikka hän oli itsekin käynyt sen.
Haifan Reali-lukion. - Isä halusi, että olisin ollut kotona.
Ennen kuin puhumme sisäoppilaitoksesta, -
olet niitä harvoja israelilaisia, -
jotka lapsena tunsivat sekä Ehud Barakin että Netanjahut.
Kertoisitko siitä?
Netanjahu oli Jonin pikkuveli.
Joni oli suunnilleen minun ikiäni, vuoden minua nuorempi.
Bibi oli nuorempi veli. - Viisi vuotta nuorempi.
Suurimman osan ajasta he asuivat New Yorkissa.
Hänen isänsä ja minun isäni valmistuivat collegesta -
Philadelphiassa, Dropsie Collegesta.
Moses Aaron Dropsie oli vauras amerikanjuutalainen.
Hän testamenttasi omaisuutensa tälle collegelle.
College oli nimetty hänen mukaansa.
Se oli keskittynyt judaismiin ja Lähi-itään.
Ja niin minun isäni ja Netanjahun isä -
molemmat opiskelivat Phillyssä Dropsie Collegessa.
Kävin siellä vuosia sitten, kun olin ministeri -
tai kenraali. En muista. Kävin siellä.
Olimme samassa naapurustossa Jerusalemissa.
Ehud Barak oli toinen lapsuudenystävä.
Tutustuimme kibbutsissa.
Isäni meni Lontooseen -
suorittamaan jotain tutkintoa loppuun.
Minut ja veljeni lähetettiin kibbutsille -
tohtoriystävän perheeseen Mishmar HaSharoniin.
Seuraavana päivänä me muutimme tohtorin perheestä naapuriin -
Brugin perheeseen. Brug on Barak.
Veljeni on Ehudin kanssa tarkalleen saman ikäinen.
Olen hänen veljensä Avinoamin ikiä.
Heidän äitinsä oli Esther.
Hän nukkui pois noin satavuotiaana.
Me vartuimme yhdessä. Meistä tuli ystäviä.
Vaikuttiko se myöhemmin, kun olitte everstejä ja everstiluutnantteja? - Ei.
Hän oli 2―3 vuotta vanhempi kuin minä.
Hän mobilisoitui minua ennen.
Tapasimme palvelusaikana useita kertoja.
Mutta ei mitään muuta.
Mitä tapahtui, kun olit 15―17-vuotias sisäoppilaitoksessa, -
ja päätit lähteä armeijauralle?
Siihen ei ole vastausta.
Minä menin sisäoppilaitokseen -
syystä, jota ei nyt voi ymmärtää: palvellakseni maatani.
Nykyään se on kuin työpaikka.
Minä menin palvellakseni maatani.
Sen jälkeen menin laskuvarjo- joukkoihin. Se oli minulle selvää.
Tein aina vuoden sopimuksen kerrallaan. - Värväydyit uudelleen.
En tähdännyt upseerin uralle.
Mutta tein aina sen, mitä tarjottiin.
Sitten eräänä päivänä yli 20 vuotta armeijassa oltuani -
huomasin olevani täyseversti tai jotakin sellaista.
Silloin totesin, että jään armeijaan.
Olin yli 30-, 35-vuotias.
Minusta tuli yhden tähden kenraali. Niin se meni.
Millaisia perusasioita sisäoppilaitoksessa opit?
Olivatko ne arvoja tai sotilastaitoja?
Vuosikurssinne oli hyvin pätevä.
Yksi luokkakavereistasi oli Amnon Lipkin-Shahak. - Tupakaveri.
Ei luokkakaveri, tupakaveri. Kaksi vuotta sisäoppilaitoksessa -
ja vuosi upseerikurssilla.
Hän oli puolustusvoimien komentaja. Olit hänen varakomentajansa.
Kurssiltanne valmistui muitakin kenraaleja.
Ensimmäisen maailmansodan aikana West Pointissa oli vuosikurssi, -
"jonka päälle tähdet putosivat", sanotaan. Sen kävi mm. Eisenhower.
Aivan, ja sisällissodan aikana oli vuosikurssi, -
joka jakaantui etelään ja pohjoiseen.
He tunsivat toisensa koulusta. Tunsivat toistensa tyttöystävät.
Myöhemmin komensit etelää, mutta Israelissa.
Divisioonasi oli aiemmin pohjoisessa, -
mutta komensit eteläistä maanpuolustusaluetta.
Liityit laskuvarjojoukkoihin.
Siihen aikaan se oli suosituin ja arvostetuin yksikkö.
Luultavasti ajattelit menettäneesi mahdollisuutesi.
Kaikki toiminta oli tapahtunut 7―8 vuotta aiemmin.
Ehdottomasti. Olin varma, että mahdollisuus oli mennyt ikihyviksi.
Sitten huomaa olevansa sen keskellä.
Liityit vuonna 1962. - Elokuussa -62.
Olit heti ryhmänjohtaja. - Koska olin käynyt sisäoppilaitoksen.
Hyppäsitkö jo sisäoppilaitoksessa? - En.
Vasta myöhemminkö?
Kun olin ryhmänjohtaja, -
ryhmäläiseni eivät olleet laskuvarjosotilaita.
Hyvin samanlaisia mutta ei laskuvarjosotilaita. Se oli salaisuus.
Tajusin, että se on "Sajeret Matkal". Nyt sen voi sanoa avoimesti.
Silloin sitä ei voinut sanoa ääneen.
Eliittijoukko sotilastiedustelun alaisuudessa. - Niin.
Kerran sitten menin kotiin -
ilmoittautuakseni viikon ensimmäisen päivän aamuna upseerikouluun.
Perjantai-iltana sain puhelun.
Asuin silloin vanhempieni luona.
Puhelimessa oli eliittiyksikön komentaja. Sanoin: "Hei, Avram."
Hän sanoi: "Matan, sotilaat sanoivat haluavansa sinut mukaansa."
Sanoin: "Mutta olen menossa ylihuomenna upseerikouluun."
Hän sanoi: "Mieti asiaa."
Kun laskin luurin, puhelin soi heti uudelleen.
Vastasin. Se oli pataljoonankomentaja, -
erikoisyksikön komentaja, jota kunnioitimme kovasti.
Hän kuoli myöhemmin taistelussa Jordan-laaksossa.
Hän oli silloin komentajani.
Hän sanoi: "Matan, kuulin huhuja Sajaret Matkalista. Sinä kuulut meille.
Sinun on ilmoittauduttava sunnuntai-aamuna upseerikouluun."
Se oli Ari Regev. - Niin, Ari.
Sanoin: "Selvä. Kuulun pataljoonaanne."
Menin upseerikouluun.
Sitten minua pyydettiin taas. Se on pitkä juttu.
Olit varmasti hyvin ylpeä, -
että yksiköt kilpailivat palveluistasi.
Niin olin. Ja lopuksi minulle tarjottiin pataljoonankomentajan paikkaa.
Olin kapteeni.
Ja yksikkö pyysi minua varakomentajaksi.
Suostuin.
Eteläisen maanpuolustusalueen komentaja halusi sinut -
pataljoonankomentajakseen.
Ja ellei käy, en olisi enää laskuvarjo- joukkojen pataljoonankomentaja.
Koska olin vapaa, päätin mennä yksikköön.
Se oli 1960-luvun loppua ja 1970-luvun alkua.
Ennen sitä osallistuit useisiin tärkeisiin operaatioihin.
Nyt siitä on tietysti yli 50 vuotta.
Yksi oli as-Samu', toinen Karame ja yksi oli Nag Hammadi.
Miten luonnehtisit pieniä, kuten nyt näemme, Israelin puolustusvoimia?
Minä sanon sinulle. Nyt kun olen 77-vuotias, näen asiat eri tavalla.
Opin tärkeimmän läksyni kotoa isältäni.
En sotilaallisesta sisäoppilaitoksesta vaan isältäni.
Elämässä tärkeintä -
on ennen kaikkea ottaa aloite aina omiin käsiin.
Älä usko kehenkään muuhun, ainoastaan itseesi.
Pitää toimia niin kuin itse uskoo.
Eikö tule uskoa ylempiarvoisiinkaan? - Ei.
Heitä tulee ymmärtää. He ovat ylempi- arvoisia. Heistä on riippuvainen.
Mutta loppukädessä sinä olet kentällä.
Sinä näet tilanteen.
Sinä teet tilannearvion ja päätökset. Sen ymmärtäminen on hyvin tärkeää.
Sinä tunsit Dan Shomromin. Hän oli ystävämme.
Hän oli puolustusvoimien komentaja.
Kun olin komppanian komentaja, hän oli pataljoonamme varakomentaja.
Hän oli erityislaatuinen.
Kun oli esimerkiksi Entebben panttivankikriisi...
Puhumme Entebbestä myöhemmin. - Selvä.
Silloin me teimme aloitteen. Ei kukaan muu. Me päätimme tehdä sen.
Mutta puhutaan siitä myöhemmin.
Täytyy itse toimia esimerkkinä.
Täytyy olla etulinjassa.
Pitää olla kentällä ja tehdä se.
Älä pyydä muita. Tee se itse.
Ole esimerkkinä muille.
Vuoden 1968 lopussa... Haavoituit pahasti aiemmin.
Mutta vuoden 1968 lopussa -
komensit erikoisoperaatiota Nag Hammadissa.
Sen nimi oli Operaatio Shokki, hepreaksi Mivtsa Helem.
Englanniksi "Shock".
Lähditte Sharm el-Sheikhistä tai mistä lähdittekään helikoptereilla.
Sharm el-Sheikhistä.
Puolustusministeri ja operaatiopäällikkö sanoivat sinulle, -
ja siihen aikaan olit kapteeni: "Kentällä sinä olet komentaja."
Mikä doktriini se on? Mitä se merkitsee?
Ensinnäkin operaatio oli uskalias, sillä se oli ensimmäinen kerta, -
kun uskalsimme mennä Ylä-Egyptiin helikoptereilla.
Se oli satoja kilometriä vihollislinjan takana.
Niilin rannalla. - Niilin toisella puolella.
Et ikinä usko. Ylitimme Niilin.
Olin silloin laskuvarjopataljoonan komentoketjun toinen.
Minut kutsuttiin takaisin alkuperäiseen yksikkööni.
Minulle sanottiin: "Olet taas komentaja, -
koska menet operaatioon." Niin ei ole ikinä tapahtunut, -
ei ennen eikä jälkeen.
Samoin Ehud Barakin oli määrä tehdä Entebbessä, -
mutta hänet lähetettiin Nairobiin.
Hänet kutsuttiin vanhaan yksikköönsä Sajeret Matkaliin -
Joni Netanjahun esimieheksi.
Se on hyvin harvinaista. Yleensä komentajan annetaan komentaa.
Minua pyydettiin yksikköön ja miettimään yksikön komentajaa.
Yksikön komentaja oli Jerusalemista.
Tältä alueelta. - Gat Negbi.
Lensimme Niilin yli.
Kaikki oli ensimmäistä kertaa.
Tässä tapauksessa aloite tuli pääesikunnalta.
Mutta kuten puolustusvoimien komentaja Bar-Lev -
ja Moshe Dajan sanoivat: "Olet komentaja kentällä. Sinä päätät."
Keskeyttääkö vai jatkaa? - Kaikesta.
Ja kun olimme laskeutuneet, -
ensimmäisenä yritimme saada yhteyden pääesikuntaan Israeliin.
Joku voi muistaa -
toisesta maailmansodasta kertovan elokuvan "Taivaalla palaa".
Teidän piti pudottaa pommeja -
silloille ja muuntajiin...
Ei. Minun tehtäväni liittyi muuntajiin, sähköverkon muuntajiin.
Ne piti räjäyttää.
Ensin yritin saada yhteyden Israeliin.
Operaation taustalla oli se, että egyptiläiset alkoivat pommittaa -
Israelin joukkoja kanavan itäpuolella.
Israelilaisilla ei ollut vielä bunkkereita.
Ajatus oli iskeä selustaan -
ja sammuttaa valot Ylä-Egyptissä.
Koko pääesikunnassa vallitsi asiassa yhteisymmärrys.
Se on harvinaista.
Ajatus oli, ettei egyptiläisiä tarvitse kohdata rajalla. Emme olleet valmiit.
Egyptillä oli valmiina yli tuhat tykkiä.
Meillä oli enintään 14―15.
Ei ollut juoksuhautoja eikä bunkkereita.
Ryhmässänne tai joukkueessanne oli vain tusina sotilasta. - 14 sotilasta.
Yksi vai kaksi helikopteria? - Kaksi. Se on hieno esimerkki.
Se oli taktinen operaatio, jolla oli strategiset tavoitteet. - Juuri niin.
Pääesikunta päätti iskeä syvälle selustaan, -
niin että Egypti ymmärtää, että pystymme mihin vain.
Jos haluamme, voimme hakea vaikka Nasserin Israeliin.
Operaatio onnistui. 14 sotilasta syvällä vihollisen alueella -
ilman viestiyhteyttä Israeliin. Se ei ole helppoa.
Meille oli annettu ohjeeksi jäädä, -
niin meidät tullaan hakemaan.
Sanoin itselleni: "On liian kylmä."
Eli helikopterit veivät teidät ja lensivät takaisin.
Sitten teidät oli määrä hakea. - Useiden tuntien päästä.
Sillä välin piti suorittaa tehtävä.
Meillä ei ollut viestiyhteyttä. Ohje oli odottaa helikopteria.
Emme saaneet yhteyttä.
Päätin jatkaa.
Oli sanottu, ettei vartijoita olisi, mutta niitä olikin. Piti taistella.
Tiedustelutieto ei ollut erinomaista. - Tiedustelu on aina tiedustelua.
Törmäsin egyptiläiseen vartijaan.
Jos näit elokuvan, jossa oli Gregory Peck...
Mikä elokuva? - Vanhan. Olimme silloin nuoria.
Autiolla kadulla on kaksi miestä aseidensa kanssa.
Lännenelokuva "Sheriffi".
Aivan. Sheriffi. - Gary Cooper.
Se oli samanlainen tilanne. Egyptiläissotilas ja minä.
Minä tiesin, että hän oli egyptiläinen.
Hän ei tiennyt mitään. Ilmestyin kuin tyhjästä. - Pimeässä.
Niin. Me taistelimme.
Oliko se ihan käsirysy? - Ei. Minulla oli Uzi.
Konepistooli. - Niin.
Loppujen lopuksi me...
saimme tehtävän suoritettua ja palasimme kotiin.
Jälkeenpäin kuulin, -
että Moshe Dajan, puolustusministeri, tärkeä hahmo silloin, -
oli soittanut isälleni ja kertonut, mitä olin tehnyt.
Dajan sanoi isälleni suurenmoisen lauseen, -
jota en... Sinä ymmärrät sen.
Se on erittäin....
Hän sanoi: "Jos halutaan hyvä puolustusvoimien komentaja, -
Matan on sellainen, -
mutta en tiedä, haluavatko he hyvää."
Ezer Weizman sanoi jotain vastaavaa äidillesi. - Aivan.
Weizman ja Dajan olivat samaa perhettä. - Lankoja, siihen aikaan.
Nag Hammadi on esimerkki -
tuoreesta ymmärryksestä johtoportaassa.
Kun itse olin johtoportaassa, kysyin aina itseltäni, -
teenkö oikein ja olenko niin kuin he.
Se on ongelma. Se ei ole helppoa.
Kenraali Vilnai, -
miten haavoituit?
Miten se vaikutti ajatteluusi sotilasoperaatioista?
Haavoituin Samu'ssa
Jordaniassa vuonna 1966.
Marraskuun 13. päivänä kello seitsemän aamulla -
vuonna 1966 ennen vuoden 1967 sotaa.
Olin komppaniani komentaja -
pataljoonani operatiivisessa komppaniassa.
Pataljoonan komentaja oli ainoa, joka kaatui. - Minun vierestäni.
Joav kuoli vieressäni. - Joav Shaham.
Me hyppäsimme pienen kylän kaduille Samu'un.
Kylä mainitaan Raamatussa. Muistan kaiken. Siellä oli synagoga.
Nyt se on Israelin hallussa lähellä Hebronia. - Aivan. Länsirannalla.
Ja...
Arabilegioonalainen hyppäsi muurin takaa -
noin 8―10 metrin päässä. Ammuimme.
Hän oli nopeampi kuin minä.
Nostin Uzini. Hän ampui minua.
Haavoituin pahasti oikealle puolelle rintaan.
Jos olisi osunut vasemmalle, olisin kuollut. Olin järkyttynyt.
"He voivat tappaa minut. Tämä on vakavaa."
"Miten he voivat? He ovat legioonalaisia." Toki hyviä sotilaita.
Jordanian armeija.
Läksy on se, että täytyy olla hyvä sotilas.
Kenraali Matan Vilnai, jatkamme vielä toisessa jaksossa.
Pysähdytään tähän.
Tämä jää jännittävään kohtaan. Emme tiedä, selviydytkö haavoistasi.
Ensi kertaan! Kiitos. - Kiitos, Amir.
Suomennos: Marianne Tenetz