JERUSALEMIN VARTIJAT
Shalom Jerusalemista! Alkamassa on "Jerusalemin vartijat".
Sarjassa keskustellaan israelilaisten turvallisuusasiantuntijoiden kanssa.
Tänään vieraanamme on prikaatinkenraali Efraim "Effie" Defrin.
Hän johtaa kansainvälisen yhteistyön osastoa Israelin puolustusvoimissa.
Prikaatinkenraali Defrin on panssariupseeri.
Hän haavoittui taistelussa Libanonissa vuonna 2006 -
johtaessaan pataljoonaansa taistelussa.
Toivuttuaan hän jatkoi sotilasuraa Israelin puolustusvoimissa.
Hän palveli prikaatin komentajana.
Sen jälkeen hänet nimitettiin Israelin puolustusasiamieheksi Intiaan.
Hän on asiantuntija sotilasdiplomatian alalla.
Niinpä hänet ylennettiin johtajaksi kansainvälisen yhteistyön osastolle -
Israelin puolustusvoimissa.
Effie Defrin, tervetuloa! - Kiitos, ja kiitos esittelystä.
Eipä kestä.
Näimme, kun parkkeerasit Merkava-panssarivaunusi alhaalle.
Aloitetaan siitä, että kuuluit panssarijoukkoihin.
Mennään sen jälkeen Israelin puolustusvoimien suhteeseen -
muiden maiden asevoimiin maailmalla.
Merkava on ainutlaatuinen vaunu.
Sellaisia ei taida olla maailmassa muita.
Mikä siinä on niin ainutlaatuista?
Merkava-panssarivaunu on valmistettu Israelin tarpeita silmällä pitäen.
Siihen liittyy kaksi asiaa.
Ensinnäkin kokemuksemme eri operaatioista -
1960- ja 70-luvuilta lähtien.
Rehdisti sanottuna sotilaskaluston tuonti muista maista -
muuttui vaikeaksi vuosien mittaan poliittisista syistä.
Israel oli eristyksissä ja vihollisten ympäröimä.
Selviytyäkseen sen täytyi olla aloitteellinen -
ja kehittää omaa kalustoa, myös taistelupanssarivaunu, -
joka Merkava on.
Toinen ainutlaatuinen piirre on vaunun suunnittelu, -
jossa tärkeintä oli miehistön suojelu.
Israel on pieni maa.
Ihmisiä on verrattain vähän.
Vielä 60―70-luvulla Israelissa oli kolme miljoonaa asukasta.
Lisäksi me uskomme, -
me yritämme uskoa elämän suojelemiseen.
Jokainen ihmishenki on meille hyvin tärkeä.
Merkavan israelilaiset isät pitivät suunnittelussa tärkeimpänä sitä, -
että vaunu on vahvasti suojattu miehistötappioiden minimoimiseksi.
Vaunuja saa aina uusia, -
mutta ihmisresurssi on meille selvä etu -
vihollisiimme nähden. Sen säilyttäminen on tärkeää.
Puhut suunnittelijoista, kuten kenraali Israel "Talik" Tal, -
joka oli Merkavan pääideoija.
Muilla mailla oli vaunuja, kuten Chieftain, Leopard ja M1 Abrams.
Merkavassa moottori on sijoitettu vaunun etuosaan taistelutilan eteen.
Jos vaunu saa osuman, -
on parempi, että moottori toimii yhtenä suojaavana kerroksena.
Aivan. Osuit naulan kantaan. Asian puolesta puhuvat myös tilastot.
Kun tarkastellaan osumia 1960―80-lukujen operaatioissa, -
osumista noin 60 prosenttia tuli vaunun etuosaan.
Se tarkoittaa haavoittuneita ja kuolleita.
Israelilaisissa vaunuissa moottori on sijoitettu etuosaan, -
mikä toimii vahvana ja leveänä suojana.
Se on osoittautunut hyvin toimivaksi.
Toistaiseksi kaikki hyvin. Vuoden 1967 kuuden päivän sodan -
ja vuoden 1973 jom kippur -sodan välissä -
panssarijoukoilla oli hyvä maine.
Monet israelilaisnuoret eivät menneetkään ilmavoimiin -
tai maahanlaskujoukkoihin -
vaan valitsivat panssarijoukot ja panssariupseerin uran.
Mutta vuonna 1973 tapahtui jotain.
Puhuit tilastoista. Vuoden 1973 sodan jälkeen -
puolustusvoimien komentajaksi ei ole nimitetty panssariupseeria.
Tehtävään on valittu jalkaväen ja maahanlaskujoukkojen upseereita -
ja lentäjä, joka oli meillä vieraanakin.
Mitä panssarijoukoille ja panssariupseerin uralle tapahtui?
Olisi jo panssariupseerin vuoro nousta komentajaksi.
Yksi on jo varakomentaja -
ja hän on luultavasti ehdolla komentajaksi aikanaan.
Puolustusvoimien johtoportaassa on korkea-arvoisia panssariupseereita.
He ovat mukana päätöksenteossa.
Heitä ei viime aikoina ole noussut aivan huipulle, -
mutta heitä on ilman muuta tärkeimmillä paikoilla, -
kuten nyt tiedustelupäällikkönä.
Aiemmin maavoimien komentaja oli panssariupseeri.
Mainitsemani varakomentaja -
toimi ennen eteläisen maanpuolustusalueen komentajana.
Meitä siis on tärkeillä paikoilla esikunnassa.
Kehitys oli luonnollinen, kun sotia oli yhä harvemmin.
Tärkeämmäksi nousi niin kutsuttu sota sotien välissä.
Alettiin suosia pieniä operaatioita, salaisia ja avoimia operaatioita, -
joissa sotilaiden ydinryhmä suoritti täsmäoperaation.
Iranilaisia tiedemiehiä ei tapeta panssarivaunuilla. - Aivan.
Ja vaunu asuinalueella ei näytä hyvältä televisiossa.
Brittitutkija kenraali Rupert Smith esittelee kirjassaan hyvin -
käsitettä "sota ihmisten keskellä".
Hän kirjoitti sen jo 10―15 vuotta sitten.
Se kuvaa juuri sitä, mistä kysyit.
Panssarivaunu ei näytä hyvältä tv-kuvissa Länsirannan pakolaisleirillä.
Eikä se koske vain Israelia.
Me yritämme välttää tarpeettomia uhreja -
vihollisten joukossa konflikteissamme.
Nyt suositaan täsmäiskuja.
Panssarivaunu on edelleen tärkeä, kun sitä tarvitaan.
Tällaisia kysymyksiä asiaan liittyy.
Olemme nyt kameran tällä puolella.
Puhut kameroiden ja taistelu- ajoneuvojen vastakkainasettelusta.
Mainitsemani kenraali Tal tapasi aina suuttua, -
kun panssarivaunujoukkojen julistettiin olevan historiaa.
Panssarivaunuilla on nyt enemmän tappavia vihollisia.
Joskus niitä oli enemmän helikoptereilla, kuten Apacheilla.
Tal tarkoitti, että kun halutaan pysäyttää maahantunkeutuminen -
Siinailta tai Syyriasta, -
ainoastaan panssaroidut kolonnat, -
taistelupanssarivaunujen lisäksi panssaroidut miehistönkuljetusvaunut-
ja tykistö ja muut vastaavat joukot pystyvät pysäyttämään hyökkäyksen.
Viittasit taisteluliikkeisiin suoranaisessa sodassa.
Mitkä ovat panssarivaunujen suurimpia vihollisia nyt?
Ovatko ne improvisoidut räjähteet eli tienvarsipommit?
Vai ovatko ne tarkat, tappavat pitkän kantaman panssarintorjuntaohjukset?
Pystyykö panssarivaunu selviytymään niistä?
Ensinnäkin sodan luonne on muuttunut.
Mainitsin aiemmin, ja sinäkin puhuit siitä, -
että perinteinen sodankäynti, -
jossa panssarikolonnat ottavat toisistaan mittaa taistelukentällä, -
on menettänyt merkitystään. Panssarijoukkoja tarvitaan edelleen, -
mutta niiden merkitys on vähenemään päin.
Luonnollisesti panssarijoukkojen rooli on muuttunut, -
mutta niitä ehdottomasti tarvitaan edelleen.
Minulla on ikävä henkilökohtainen kokemus vuodelta 2006.
Se oli puolustusvoimiemme viimeinen vastaava sota.
Maailmanlaajuisestikin se on ainutlaatuinen esimerkki -
modernin armeijan ja uudenlaisen vihollisen yhteenotosta.
Se ei ollut perinteinen panssaritaistelu.
Vastassa oli Hizbollah.
Aivan. Improvisoidut räjähteet, panssarintorjuntaohjukset, -
järjestö, jota muut maat käyttävät sijaistaistelijoina.
Meidän tapauksessamme se on Iran.
Taistelijat on koulutettu parhaissa iranilaisissa laitoksissa -
ja varustettu iranilaisilla aseilla. Meillä on todisteita siitä, -
että Hizbollahille on toimitettu moderneja panssarintorjuntaohjuksia -
ja Hizbollah on käyttänyt niitä.
Korneteja. - Aivan Korneteja, AT-15-ohjuksia -
ja muuntyyppisiä aseita.
Ne ovat huippumodernia teknologiaa.
Se on vakavin, uudenlainen haaste panssariajoneuvoille.
Panssarijoukkoja kuitenkin edelleen tarvitaan, -
jos pitää mennä vihollisen alueelle -
estämään uhkia tai ottamaan kontaktia.
Paras, nopea ja suojatuin tapa on lähettää panssariajoneuvoja, -
jotka pärjäävät erilaisissa maastoissa.
Alussa mainittu Merkava kehitettiin Israelin tarpeisiin ja ympäristöön.
Me olemme Israelin puolustusvoimat.
Meillä ei ole aikomusta hyökätä tai valloittaa muita maita.
Puolustamme vain omia rajojamme.
Mutta nykyisin meitä uhkaavat mm. täsmäohjukset Libanonista.
Siellä Iran rakentaa asetehtaita.
On mahdollista, että meidän on pakko mennä vihollisalueelle -
lopettamaan ohjushyökkäykset, kuten vuonna 2006.
Ajatellaanpa vaikka kylää Etelä-Libanonissa.
Hizbollah on pakottanut asukkaat kätkemään tällaisia ohjuksia koteihin -
ja suuntaamaan ne kohti Israelia.
Joissain tilanteissa olisi parempi -
lähettää mieluummin panssarijoukkue tai -komppania kuin jalkaväkiryhmä, -
joka olisi helpompi kohde tarkka-ampujille ja tienvarsipommeille.
Ehdottomasti. Pyrimme toimimaan yhdessä.
Menestyksen salaisuus on komentajan työkalupakki, -
jossa yhdistyvät jalkaväki, panssarijoukot, ilmavoimat -
ja muut valmiudet, teknologiat, kyber ilmassa, maalla ja jopa merellä.
Rykmentin tai pataljoonan taisteluosasto. - Aivan.
Se hyödyntää synergiaa ja lisäetua haasteiden kohtaamisessa.
Panssarijoukkoja, jalkaväkeä, ilmatukea ja muuta yhdistellään -
sen mukaan, mikä uhka on kyseessä. Pitää säilyttää ketteryys.
Uuden sodankäynnin haasteita ovat juuri ketteryys ja joustavuus.
Yritämme jatkuvasti oppia ja sopeutua sekä pysyä askeleen edellä muita.
Teknologiassa on meneillään toinenkin kehityskulku, liitettävyys, -
tietokoneet ja tulenjohto.
Jokainen panssarivaunu on ampuva yksikkö, -
joka on liitetty muihin.
Se voi osoittaa tietä muille vaunuille sekä myös lentokoneille ja muille.
Sekin antaa Israelin puolustusvoimille etulyöntiaseman vihollisiin nähden.
Meille vaunu ei ole ase vaan pikemminkin asejärjestelmä, -
jossa mainitsemasi asiat yhdistyvät.
Käytämme paljon teknologiaa ja liitettävyyttä.
Vuoden 2006 tärkeimpiä läksyjä oli liitettävyys eri joukkojen välillä.
Liitettävyys joukkojen välillä ilmassa, maalla, merellä voi tuoda lisäarvoa.
Joukkojen synergia on tärkeä vastaus kohtaamiimme haasteisiin.
Vastassamme ei ole perinteisiä armeijoita.
Hizbollah kaivautuu kyliin ja pakottaa asukkaita Etelä-Libanonissa.
Emme halua vallata kyliä ja hallita niitä.
Haluamme estää Hizbollahia tulittamasta Israelia.
Ongelma on samankaltainen kuin ikävä Beirutin sataman räjähdys.
Tämä valtaisa ja tuhoisa räjähdys on esimerkki siitä, -
mitä voi tapahtua myös Etelä-Libanonissa.
Siellä on kymmeniä, ehkä satoja kyliä, joihin Hizbollah on varastoinut aseita.
Niitä on asuintalojen kellareissa ja kerrostalojen katoilla.
Yritämme tuoda sitä esiin YK:ssa ja kansainvälisessä yhteisössä.
Tällaista uhkaa me kohtaamme.
Meidän on pakko sopeutua siihen ja yrittää olla entistä tarkempia, -
aina kun meidän täytyy iskeä.
Haluamme osua viholliseen, estää sitä ampumasta täsmäohjuksia Israeliin -
ja välttää kaikin keinoin osumasta siviileihin.
Niin, viattomiin siviileihin. Se on iso haaste.
Taistelit siis Libanonissa vuonna 2006. Siellä myös haavoituit.
Toivuttuasi etenit sotilasuralla.
Komensit prikaatia. Sinusta tuli panssaridivisioonan varakomentaja.
Toimitte Golanin kukkuloilla Syyrian rajalla.
Sitten sinua pyydettiin sotilasasiamieheksi Intiaan.
Mikä siinä tehtävässä kiehtoi ja houkutteli?
Joskus sitä päätyy paikkoihin, joita ei suunnitellut menevänsä.
Unelmani oli komentaa panssaridivisioonaa.
Israelissa on asevelvollisuus. Liityin panssarijoukkoihin v. 1991.
Rakastuin panssarivaunuihin, kuten useimmat panssarijoukoissa.
Aiemmin olisin halunnut psykologiksi. En suunnitellut jääväni sotilasuralle.
Mutta sitten vain jatkoin ja jatkoin. Rakastan työtäni.
Aloin haaveilla panssaridivisioonan komentajaksi pääsemisestä.
Minulle avautui tilaisuus opiskella ulkomailla.
Kävin esikuntakurssin Britanniassa. Se avasi maailmaa ammatillisesti.
Oliko se Camberley? - Ennen oli. Nyt se on HCSC.
Se toimii Shrivenhamissa Lontoon länsipuolella.
Camberleyssä opiskeli entinen esikuntapäällikkö "Bogie" Ja'alon.
Se on hieno oppilaitos. Israelilaiselle ja Lähi-idässä asuvalle -
se tarjoaa vielä kolmannen näkökulman.
Koulu on kansainvälinen. Siellä tapaa upseereita eri maista, -
myös naapurimaistamme. Olemme hiljattain solmineet rauhansopimuksia.
Tämä oli vuonna 2007―2008.
Tapasin naapureitamme ja keskustelin heidän kanssaan.
Mistä maista? - Eri maista. Egyptistä, Libanonista, Jordaniasta, -
Arabiemiirikunnista, Saudi-Arabiasta, jopa Jemenistä. Meistä tuli ystäviä.
Tapasit upseerin Libanonista. Israel ei taistellut vuonna 2006 -
Libanonin asevoimia vastaan, vaan vain Hizbollahia vastaan.
Aiemmin vuoden 1982 sodassa Israel taisteli palestiinalaisia, -
ei libanonilaisia, vastaan, toki Libanonin maaperällä.
Kun tapaat libanonilaisen upseerin, -
millainen vuorovaikutustilanne se yleensä on?
Olen ollut hyvin onnekas.
Olen saanut kokea tämän mahdollisuuden kaksi kertaa.
Ensin opiskellessani Englannissa vuonna 2008.
Sittemmin opiskelin vuoden myös Intiassa -
National Defence Collegessa Delhissä.
Oli ainutlaatuista ja kiinnostavaa tavata naapureitamme.
Meille israelilaisille kaikki ovat ystäviä.
Hallituksemme tai puolustusvoimat ei aseta meille rajoituksia.
Saan tavata ketä tahansa, ystävystyä ja tuoda kotiin sapattiaterialle.
Vaimomme ystävystyivät. Me ystävystyimme.
Alussa he olivat epäileväisiä. - Heillä se on erilaista.
Meidän israelilaisina pitää ymmärtää se -
eikä heti tunkeutua lähelle.
Aluksi he ovat hyvin epäileväisiä.
Aivan kuin tapaisi uuden tytön 16-vuotiaana.
He eivät lähesty meitä. Useinhan meillä on Israelin univormu.
He demonisoivat meitä. Olemme heille saatana.
He ovat yleensä korkeasti koulutettuja ja älykkäitä. Heillä on ennakkoasenne.
Ensin halusin lähestyä fyysisesti, niin että pääsimme kättelemään -
ja pystyin esittelemään itseni.
Mainitsit kenraalimajuri Ejal Zamirin, -
joka on korkea-arvoisin panssariupseeri -
sotilastiedustelupäällikkö Tamir Heimanin ohella.
Seuraava varaesikuntapäällikkö kenraalimajuri Hertsi Halevi kertoi, -
että kun hän opiskeli USA:ssa ja hän tuli maahanlaskujoukoista, -
muuan arabiupseeri ei suostunut keskustelemaan.
Hän sanoi: "Te lentäjät pommititte meitä."
Halevi vastasi: "Nämä ovat maahan- laskujoukkojen siivet, eivät lentäjän."
Sillä ei ollut väliä.
Se voi johtaa outoihin tilanteisiin. Ensin he ovat epäileväisiä.
Muutaman päivän jälkeen he huomaavat, ettemme me pure.
Itse asiassa meillä on paljon yhteistä. Asumme Lähi-idässä.
Yhteisiä asioita on enemmän kuin erottavia tekijöitä.
Oma kokemukseni oli molemmilla kerroilla se, että meistä tuli ystäviä.
Toki oli tapauksia, että toinen ei halunnut edes katsoa minuun päin.
Se on surullista. Loppujen lopuksi kaikki haluavat vain kotiin lasten luo.
Kaikki haluavat rauhaa naapurien kanssa.
Britannian esikuntakurssiin kuuluu yleensä vierailuja muihin maihin.
Minne sinä menit?
Osana opintojani Britanniassa -
kävimme Manner-Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Kun opiskelimme Intiassa, kävimme Kiinassa, Vietnamissa, -
Malediiveilla ja myös Yhdysvalloissa.
Egyptiin minua ei valittu, -
luonnollisesti koska se on meidän seudullamme.
Käyttekö myös historiallisilla taistelupaikoilla?
Esimerkiksi Normandiassa. - Totta kai.
Se on tarinan toinen näkökulma israelilaiselle, -
joka tutustuu Euroopassa toiseen maailmansotaan.
Liittoutuneiden maihinnousu on sotahistorian suurimpia taisteluja.
Siihen perehdytään syvällisesti -
myös Israelin sotilasakatemioissa.
Meillä on tapahtumiin myös toinen näkökulma, holokausti.
Siitä opetetaan perusteellisesti kouluissa, ja se on osa perhettämme.
Isäni tuli Romaniasta. Hän menetti perheensä holokaustissa.
Romanian armeija teurasti heidät toimiessaan alussa natsien kätyreinä.
Se on hyvin henkilökohtaista sen lisäksi, että se on kansallista.
Tutustuimme siihen aikakauteen Euroopassa.
Kun olin esikuntakurssilla Englannissa, -
kävimme taistelukentillä ja tutustuimme aikakauteen, -
mutta holokaustia ei mainittu. Se tuntui merkilliseltä.
Vierailimme opintojen aikana Auschwitzissa.
Opintojakson aihe ei ollut juutalaiset, holokausti tai kansanmurha.
Aihe oli voimankäytön rajoittaminen.
Miten minä sotilaana...
Tarkoitatko juridisia näkökulmia? - Niitäkin ja eettisiä näkökulmia -
upseerina ja esikuntaupseerina.
Milloin olla tottelematta käskyä? - Niin. Mitkä ovat rajoitukset, -
miten voi joutua kaltevalle pinnalle ja miten välttää tilanteet?
Minulla nousi vahvasti esiin oma näkökulmani. - Uhrien puoli.
En kuitenkaan halunnut lähteä korostamaan sitä tai neuvomaan.
Mutta vierailua Auschwitziin en tule ikinä unohtamaan.
Olin käynyt siellä aiemmin israelilaisten kanssa, -
mutta nyt olin ainoa israelilainen. En ollut ainoa juutalainen.
Osa upseereista löysi juutalaisen identiteetin siellä.
Se oli hyvin koskettavaa. Muistan muuan qatarilaisen upseerin.
Hän oli iso pamppu, kenraaliluutnantti. Helikopterilentäjä.
Hän juoksi luokseni luuri korvalla. Kännykät olivat silloin isoja.
Hän itki. Hän puhui vaimonsa kanssa. Hän halasi minua -
ja lausui painokelvottomia sanoja palestiinalaisista.
"He väittivät, etteivät nämä asiat tapahtuneet -
vaan että kaikki oli brittien ja israelilaisten keksimää.
Että sionistiliike keksi koko jutun -
ajaakseen palestiinalaiset pois."
Siellä on museo, jossa näkee ne kauheudet -
ja kohtaa todellisuuden.
Hänestä tuli paras ystäväni.
Seuraavana perjantaina hän tuli meille.
Olin kutsunut hänet useasti. Hän kieltäytyi aina jollain verukkeella.
Nyt hän tuli. Mukana oli muitakin upseereita tiimistäni.
Meistä tuli parhaat ystävät.
Voitteko edelleen pitää yhteyttä palattuanne kotimaahan?
Onneksi näinä päivinä voi. Meillä on WhatsApp-ryhmä.
En ole henkilökohtaisesti yhteydessä.
Lähetän onnitteluja syntymäpäivinä ja muina merkkipäivinä.
Joskus saan vastauksen, joskus en.
Tämä on kaksiosaisen haastattelun ensimmäinen osa.
Keskustelemme sotilasdiplomatiasta ensi kerralla enemmän.
Suljetaan nyt ympyrä sotilaskoulutuksestasi Englannissa.
Esittelitkö aiheita, jotka olivat uusia kollegoillesi siellä?
Ja millaisen vaikutelman sait, kun vertasit Israelin puolustusvoimia -
muihin, kokemattomampiin asevoimiin?
Vastasit itse kysymykseesi. Se oli hyvä kysymys.
Tunsin sen. En virallisesti.
Mutta epävirallisesti olin hyvin suosittu mies.
Monet upseerit eri asevoimista -
tulivat usein juttusilleni ja kyselivät kokemuksistamme.
Meillä on se ikävä etu nykyaikaisiin, länsimaiden armeijoihin, -
että meillä on kokemusta konflikteista ympärillämme -
ja uudesta sodan luonteesta, jota kohtaamme joka päivä.
Kärsimme vuosikaudet yksinäisten susien terrori-iskuista.
Nyt vastassamme on välikäsijärjestöjä, jotka käyttävät huipputeknologiaa -
nykyaikaista armeijaamme vastaan.
Olet komentanut joukkuetta, komppaniaa ja pataljoonaa.
Niin. Länsimaiden upseerikollegoilla ei ollut sellaista kokemusta.
Nyt heillä on kokemusta Irakista ja Afganistanista -
etenkin 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa.
Mutta ei samassa mittakaavassa kuin meillä.
Myös Israelin historia ja juutalaisten historia kiinnostivat ihmisiä.
Osa ei ollut ikinä tavannut israelilaista. Samoin arabiupseerit.
Kun juttelimme, he tutustuivat näkökulmaani.
Ihmiset muodostavat mielipiteen BBC:n uutispätkän perusteella.
Jätetään BBC:t ja muut B:t ensi kertaan.
Keskustellaan niistä enemmän seuraavassa osassa.
Prikaatinkenraali Effie Defrin, kiitos tästä. - Kiitos.
Suomennos: Marianne Tenetz