EUROOPA STUUDIO
1864. a kirjutas Abraham Lincoln kirja oma sõjaministrile Edward Stantonile.
Ta mainis, et homse vastutuse eest ei saa põgeneda,
püüdes vältida seda täna.
Ajad, probleemid ja lahendusmeetodid on nüüd erinevad,
kuid sõnad on endiselt aktuaalsed.
Venemaa rünnakusõda rahvusvahelise õiguse ja korra vastu
jätkub, ilma et oleks märke lahendusest või läbimurdest.
Euroopal on taas ees talv puuduliku energiasõltumatusega.
Poolas, Luksemburgis, Šveitsis, Hollandis,
Hispaanias ja Ukrainas toimuvad veel tänavu valimised.
Valimised pakuvad võimalust muutuseks
arvukate globaalsete ja Euroopa siseväljakutsete valguses.
Õhtust! Olen Jonathan Hessen. Eetris on Euroopa Stuudio 19. saade.
Euroopa olukorda on analüüsimas
prof Jacek Czaputowicz, Poola endine välisminister.
Prof Miro Kovač, Horvaatia endine välisminister.
Rahvaesindaja Sigmundur Davíð Gunnlaugsson,
Islandi endine peaminister ja nüüdne tsentristliku partei juht.
Sven Sakkov, Eesti suursaadik Soomes
ja kaitseministeeriumi endine poliitikaala asekantsler.
Ja Timo Soini, Soome endine välis- ja asepeaminister.
Tere õhtust! - Õhtust!
Alustame teist, prof Czaputowicz.
Mis on teie meelest tähtsaim või keerukaim asi,
millega Euroopa hetkel maadleb?
Oleme hetkel sellises kohas,
kus võistlevad ja võitlevad kaks maailmanägemust,
demokraatlik ja autokraatlik.
Sõda Ukrainas on teatud mõttes
nende kahe maailmanägemuse käsilassõda.
Siin otsustatakse tuleviku maailmakorda.
Lääne demokraatiate väljakutse on jääda ühtseks,
toetada Ukrainat, leida lahendus ja säilitada meie väärtused,
vabaturud, demokraatia ja vabadus tulevikus.
See on niisiis tõeliselt tähtis asi.
Väljakutse on minu meelest toetuse säilitamine Ukrainale.
Tuleval aastal toimub Washingtonis NATO tippkohtumine.
Selleks ajaks võib tulla lahendusi, kuid tuleb valmistuda selleks,
et sõda kestab üle talve.
Euroopa Liidul ja Euroopal on kolm suurt probleemi.
Esmalt inflatsioon. Paljudes riikides on majanduslangus,
mitte ainult Saksamaal. Ka Hollandis, Poolas ja mujal.
Lisaks on immigratsiooniküsimus.
Suur probleem. Kuidas kaitsta Euroopat?
Ja mis saab meie identiteedist? Kuidas näeme Euroopa tulevikku?
Ja kolmandaks muidugi kaitse.
Kas suudame ühendada kaitseväed NATOga ja NATO sees?
Kas suudame tõhusalt kaitsta Euroopa kontinenti?
Kas kindlustame siin stabiilsuse ja rahu?
Prantsusmaa saadab ilmselt väed Rumeeniasse.
Need, kes lahkuvad Nigerist,
saadab Prantsusmaa Leetu. 4000 sõdurit.
Midagi on seega toimumas.
Strateegiliselt rääkides peab Euroopa üles ärkama,
uuenema. Kuid esmalt peavad juhid mõistma, et see on vajalik.
Nagu mainitud, on olukord Ukrainas, sõda Ukrainas,
äärmiselt pakiline ja murettekitav teema meile kõigile.
Samamoodi ka Euroopa kaitse üldiselt.
Kuid suures plaanis teeb mulle enim muret
Lääne tsivilisatsiooni langus ja võimalik häving,
nagu seegi, millist efekti see omab meie võimele asju mõjutada,
näiteks Ukraina sõda ja kõiki teisi väljakutseid,
mis ootavad ees tulevail aastail ja kümnendeil.
Sellega seoses kardan samuti, et poliitikud,
välja arvatud see seltskond siin, on muutumas kasutuks.
Nad on loovutanud võimu süsteemile
kas oma riikides või rahvusvaheliselt.
Nii ei saa valijad seda, mida nad tahavad.
Peagi on ükskõik, millise partei poolt hääletada.
Võimukandjad jäävad endiseks.
See tähendab demokraatia nõrgenemist Euroopas.
See peaks meile kõigile muret tegema.
Elame huvitaval, kuid ka murettekitaval ajal.
Täpselt. Suursaadik Sakkov.
Ehk alustan sellest, mida kunagi kirjutas Henry Kissinger.
Mul pole seda siin kirjas, kuid tsitaat kõlas umbes nii:
"Kui riigid tahavad mis tahes hinnaga säilitada rahu,
mida defineeritakse sõja puudumisena,
sõltub rahvusvaheline süsteem kõige halastamatuma liikme armust.
See viib meid muidugi faktini,
et käimas on genotsiidlik agressioonisõda
praegu Euroopas Venemaa käte läbi.
Pikemas perspektiivis on mureteemaks see,
et kui Venemaad ei võideta,
või kui Venemaa võib endiselt endamisi öelda,
et ta mingil määral võitis,
julgustab see teisi, kellel on rünnakumõtteid.
Kahjuks viiks see meid tõenäoliselt
sarnasesse allakäigukeerisesse kui 1930. aastail.
Olen mures selle pärast, mis toimub Ukrainas,
sest seal otsustatakse demokraatia tulevik selles mõttes,
et kas peale jääb autoritaarne vorm,
mis kasutab vägivalla ähvardust ja vägivalda, või demokraatlik mudel.
Ka demokraatias on väljakutseid, sest kui tulemus on sama,
mis partei poolt ka ei hääletaks, ei tule rahvas enam valima.
See on tõeliselt suur probleem. Usun, et seda saame näha
tulevastel Europarlamendi valimistel.
Arvan, et tuleb suuri muutusi,
sest osalustase saab olema 25-35 protsenti.
Otsustavaks saab see, kes hääletavad.
Teine suur asi on segadus majanduses.
Energia hind, toidu hind, elamiskulud,
kütmise hind ja intressid kombineerituna.
Kui rahva majanduslik elatusvõime nõrgeneb,
hakkavad noored mõtlema, kas nad suudavad peret luua.
Siis langeb sündimus ja see on väga ohtlik.
Alustame ühest mõjukast faktorist - juhtimisdefitsiidist.
Mõned juhid püüavad muidugi edendada teatud poliitilisi aktsioone
Euroopa institutsioonides
või üldiselt rahvusriikides.
Ometi eksisteerib võimetust,
nagu varem ütles Sigmundur Davíð Gunnlaugsson.
Institutsioone ei usaldata,
sest need näivad alati naasvat samade põhireeglite juurde,
mis pole tingimata need, mida rahvas tahab.
Kas see viitab vähemalt EL-i tasemel sellele,
et rahvusriikidelt on teatud moel võetud võime
toota praktilisi lahendusi inimestele,
kes kõik ei taha tingimata sama?
Näiteks Poolal, Hollandil, Hispaanial ja Itaalial
on kõigil omad probleemid.
Minu meelest peaks avalikul tegevusel olema rahva heakskiit.
Selle annab ühiskond.
Kui vaatame Euroopa Liitu,
siis rahvusriikide demokraatiatel
on võtmepositsioon tegevuse õigustamises.
Seepärast on Poola vastu EL-i föderaliseerimisele
ja tsentraalvalituse võimu suurendamisele,
kuna need ei esinda rahvast.
Suund on selline,
et kui mõnes riigis võidab valimised parempoolne partei,
püütakse too riik kõrvale lükata.
Nii on juhtunud näiteks Poola ja Itaaliaga.
Asi on seega selles,
millise kuju peaks EL aktsepteerima ja omaks võtma?
Vestlus jätkub ja põhjendusi on nii poolt kui vastu.
Tõsi. Euroopa Liidu juhtidel pole õigust teha ettepanekuid
tegevuste ja meetmete kohta, sest nad pole demokraatlikult valitud.
Võim tuleb seega jätta rahvusriikidele. See on Poola seisukoht.
Ehk aastate pärast või 30-40 aasta pärast
muudame eurooplastena meelt.
Kuid praegu ei saa me liikuda liiga kiiresti
föderatsiooni suunas.
Jätkame samal teemal.
Horvaatia on olnud kommunismi ikke all,
nagu ka kõik Varssavi pakti maad.
Kolm neist on esindatud ka meie paneelis.
Kui praegune olukord on selline nagu see on,
kas on realistlik nõuda Euroopa institutsiooni uuendamist?
Euroopa peab uuenema. Olen seda meelt. Mõtlen liitu.
Asi on selles, kas meil on selleks piisavalt võimu.
Selle asemel, et arutada, kuidas suurendada tõhusust ja realismi,
näiteks kaitse- ja immigratsiooniasjades,
nüüd räägitakse laienemisest,
kuigi pole mingit plaani selle teostamiseks.
Seega kahjuks puudub nägemus
paljudes juhtpositsioonil olevates EL-i riikides.
Näeme, et õigustus on probleemiks ka maailmas.
Prantsusmaa taandub Aafrikast,
Malist, Burkina Fasost ja nüüd Nigerist.
Veel mõne aasta eest oli Macronil suuri plaane,
ja nüüd peab ta Aafrikast lahkuma.
Ta pidi vastu tahtmist suursaadiku Nigerist tagasi kutsuma.
Asjad on tõesti muutumas.
Ja nagu Islandi peaminister siin ütles,
tunnevad valijad end tihti jõuetuna.
Nad käivad hääletamas, kuid on hiljem rahulolematud.
See toimub praegu Saksa valitsuskoalitsiooniga.
Paljud on rahulolematud roheliste ja sotsiaaldemokraatidega,
kes kohtuvad nüüd reaalsusega.
Rohelised tahtsid kukutada EL-i immigratsioonireformi.
Scholz ärritus ja tegi rohelistele selgeks, et see on vajalik.
Nad pole realistlikud.
EL-is tuleb taastada realism.
Tuleb teha asju, mis on tähtsad kontinendile, valijaile
ja meie liikmesriikide kodanikele. Praegu on need ebarealistlikud.
Kahjuks puuduvad võimukandjail,
mitte küll kõigil, aga paljudel, üldteadmised.
Nad ei oska võimul olla ja riiki juhtida. See on minu arvamus.
Island pole kaua aega olnud liitude võimu all.
Muidugi varem Taani ja enne seda Norra kuningriigi all.
Selles suhtes on islandlased kindlalt
Euroopa Liiduga ühinemise vastu.
Ca 67% islandlastest
on EL-iga ühinemise vastu.
Põhjuseks on hirm EL-is maksumeheks muutuda.
Sama teema ärritas ka britte.
Aga kui vaadata hoolsalt väljakutseid, millega Island maadleb,
siis praeguse valitsusega ei olda siiski rahul.
Ei olda jah.
Island tegelikult taotles EL-i liikmestaatust.
Sellest on nüüd umbes 10 aastat.
Majanduskriisi järel tõusis võimule vasakpoolne valitsus.
See taotles esimese asjana EL-i liikmelisust
ja meile öeldi, et ainus väljapääs on EL-iga ühinemine.
Siis tulime võimule meie,
ja otsustasin paremtiivaga meie taotluse tagasi võtta.
Sellest peale on poliitiline eliit mind vihanud,
kuna ma ei tahtnud selles suures hankes osaleda.
Kuid see suur hange näib minu meelest üha hirmuäratavam,
ja see nõrgendab Euroopat.
Mis on tegelikult Euroopa Liidu ja Austria-Ungari vahe,
kui sellele mõelda?
Ja see lisandub sellele, mida ütlesin varem,
et lääneriikide otsustavus nõrgeneb.
Peab ütlema, et Lääne-Euroopa maad on paljudes asjades mööda pannud.
Taas kord tuleb otsida päästjat Kesk- ja Ida-Euroopast.
Vaja on Jan Chodkiewiczit ratsutama oma poola ja leedu rüütlitega,
et seekord Euroopat tema enda käest päästa.
Meil on seega mitmeid muresid.
Parim, mida üksikutes riikides teha võime,
on mõjutada poliitikat seal
ja loota, et kesk- ja idaeurooplased meid päästavad.
Westfaleni rahust 1648. a on kaua aega möödas.
Suursaadik Sakkov, kui uurida siin Eesti rolli,
näib, et ka Eesti positsioon on problemaatiline.
Mõistame, et te ei saa suursaadikuna kõike rääkida, kuid proovige.
Kui rahul Poola ühiskond tõesti on,
kui riigi praegune juhtkond on arvestanud seigaga,
et vaatame oma praegust parlamenti ja näeme neid probleeme?
Mõned parlamendiliikmed Tallinnas on ise mulle öelnud,
et praegune olukord teeb neile muret.
Siin on kaks erinevat küsimust. Üks on see, millest juba rääkisime.
See on seotud EL-i olukorraga.
Võin olla teistest lootusrikkam, kuid ma polegi poliitik.
Põhjused on järgmised.
Esmalt demokraatiadefitsiidi osas -
kõik EL-i põhimõttelised otsused teeb Euroopa Nõukogu,
mis koosneb peaministritest, presidentidest ja riigipeadest,
mitte kellestki teisest. Nemad teevad otsused.
Ehk põhimõtteliselt otsustavad riigid.
Seejärel see suur väljakutse, mis ootab EL-i,
või üks neist, on muidugi laienemine.
Kui vaadata viimaseid umbes 30 aastat,
on Euroopa Liidu laienemine
olnud üks tähtsamaid mehhanisme,
millega Euroopas on kasvatatud stabiilsuse ja heaolu tsooni.
Umbes samas taktis on liikunud sarnane protsess NATOs.
Soomest, kus hetkel viibime, sai EL-i liikmesriik 1995. a.
Loodetavasti saab EL-i protsess tulevikus jätkuda.
Nüüd ootab potentsiaalselt ees taas suur laienemine,
samasugune nagu 2004. a,
kui minu riigist liige sai.
Sel juhul kõlab küsimus, et mida on vaja teha ja muuta
EL-i otsustamismehhanismides enne seda,
et suur laienemine oleks võimalik
ja poleks vaja avada lepinguid,
sest keegi ei taha uut referendumit.
See on minu meelest väljakutse.
Ja mis puudutab Eesti sisepoliitikat,
siis see on olemuselt väga poliitiline küsimus ja teema.
Meil on olnud siseriiklikult väga tormilisi etappe,
kuid samal ajal ma ei ütleks,
et see oleks midagi, mis ähvardaks süsteemi.
Kuid poliitika näib olevat
iga kuuga üha närvilisem.
See on mõnes mõttes murettekitav, see närvilisus.
Usun, et juhtkond elab üle suurt murrangut.
Varem juhtisid show'd Saksamaa ja Prantsusmaa,
ja kui toimus Brexit, arvasid kõik,
et nüüd nood üha tugevnevad.
Kuid läks vastupidi.
Näiteks Ukraina kriis pärast Krimmi okupatsiooni.
Alustati Minski protsessi.
Seal osalesid Venemaa, Ukraina, Saksamaa ja Prantsusmaa.
Põhimõtteliselt kuus aastat, ilma mingisugusegi tulemuseta.
Täielik ebaõnnestumine ja selle tulemusel sõda.
Poola tõus, peaminister Morawiecki ja president Duda,
ning Giorgia Meloni. Kõik arvasid, et Itaalia variseb täiesti kokku.
Meloni on Euroopa uus täht, kuid tal on kaks puudust.
Ta on paremtiivast ja parempoolsest parteist.
Kui ta oleks sotsialist,
kummardaks kogu Euroopa ja laulaks kangelaslaule.
On huvitav näha, kes hakkab EL-i juhtima.
Üks suur asi on see, et igal riigil on volinik.
Itaalia volinik tuleb nüüd Itaalia vendade parteist.
Poola volinik võib tulla Seaduse ja õigus parteist,
Ungari volinik ehk Fideszi parteist.
Ja arvan, et veel kolm või neli.
See toimub tuleval kevadel.
Paras muutus tõepoolest.
Eelmine nädal toimus ÜRO Peaassamblee,
kus iga riik võis rääkida oma väljakutsetest ja nägemustest
ning võtta teisi vastutusele või kritiseerida teisi
globaalsete geostrateegiliste suundade pärast.
Hr Czaputowicz,
üks võtmeteemasid, mis kõigi meelest on Euroopale suureks väljakutseks,
sai väga vähe tähelepanu.
Peaminister Meloni oli üks väheseid, kes seda mainis. Immigratsioon.
Üks valitsus teise järel Euroopas kukub immigratsiooni pärast.
Muutused toimuvad meie silme all.
Näeme, kuidas tuuled puhuvad konservatiivse leeri suunas
ja see põrmustab liberaalparteisid,
kes püüavad Euroopat teatud suunas vedada.
Illegaalne immigratsioon levib kogu Euroopas.
Miks seda seni eiratakse?
Tõsi. See on suur probleem. See on ka eetiline probleem,
ja poliitikud ei tea, mida selle suhtes ette võtta.
Poola on muidugi riik,
kelle piir on samal ajal ka EL-i välispiir.
Peame peatama immigratsiooni Venemaalt ja Valgevenest.
Anname oma parima ja meil õnnestub see üsna hästi,
kuid samas on ka Lampedusa juhtum.
Suur probleem on see, mida teha immigrantidega,
kes tulid kuskile Euroopasse illegaalselt. Sellele on kaks vastust.
Jagame nad liikmesriikide vahel ära. Meie ei toeta seda.
Teine võimalus on nad tagasi saata.
Selline on olukord. Debatt kestab.
Arvame, et kui nad ära jagada
ja võetakse omaks see meetod Euroopa mõjutamiseks väljastpoolt,
voolab immigrante Euroopasse üha juurde.
Nad juba arutavad netis omavahel,
milline saab olema otsus Lampedusa ehk Itaalia juhtumi puhul.
Peame olema julged. Vahel põrkavad väärtused kokku.
Muidugi tuleb tunda empaatiat nende immigrantide suhtes,
kes tulevad laevadega üle Vahemere,
kuid samas peame end ka kaitsma.
Küsimus on väga keeruline. Näiteks Saksamaal käib tuline debatt.
Rohelised toetavad avatud immigratsiooni,
kuid asjad on muutumas ja suund võib karmistuda,
kuna immigratsiooni vastu oleva paremtiiva toetus kasvab.
Sellega on seotud vastuolu, kuid otsus tuleb teha.
Poola toetab karmi liini.
Vaja on edukat poliitikat, mis peatab illegaalse immigratsiooni.
Olen nõus,
ja kui rääkida muutusest, mida Timo siin ennustas,
ütleksin, et muutumine juba käib.
Ungari tegi seda 7-8 aasta eest.
Poola tõrjus immigrante kindlalt.
Saksamaa kritiseerib seda väga karmilt.
Eriti Saksamaa, kuid ka teised riigid.
Täna on Taanis võimul sotsiaaldemokraadid,
kelle poliitika sarnaneb Ungari ja Poolaga.
Saksa president Steinmeier räägib nüüd "maksimaalsest koormusest".
Mõne aasta eest poleks see kõne allagi tulnud.
Kirjutasin 2015. a saksa ajalehte Bild:
"Vastutate kogu Euroopa eest."
Saksa poliitik ei saa olla üksnes rahvusriigi poliitik.
Ta peab mõtlema kogu Euroopale.
Kui Saksamaa on ebastabiilne, on suur osa Euroopast ebastabiilne.
Saksamaal on nüüd probleem. AfD partei on tugev.
AfD tugevnes tänu valele immigratsioonipoliitikale.
Nüüd on juba veidi hilja, kuid isegi roheliste teine esimees
on hakanud rääkima vajadusest piirata immigratsiooni Saksamaale.
Muutus on juba käimas. Sul on õigus, Timo.
Kuid immigratsioonipoliitika karmistub veelgi,
kuna peame end kaitsma.
Miks vasakparteid või Saksa vasakparteid nii nõrgad on?
Kuna valijad kolisid AfD leeri.
Hääled läksid parteidele, kes on immigratsiooni vastu,
sest kodanike heaolu on ohus. See on probleem.
Naastes minu teema juurde Lääne tsivilisatsiooni langusest,
see on suur probleem. Majandus- probleemid tulevad ja lähevad,
kuid selle probleemiga halva tegelemise mõjud jäävad igavesks.
Olen täiesti nõus oma sõpradega siin.
Ka siin näitab Ida-Euroopa meile teed ja päästab meid.
Ja seejärel Taani. Kes oleks arvanud? Taani sotsiaaldemokraadid.
Nad mõistsid probleemi.
Kuid on olnud pettumus näha, kui kaua teistel maadel on võtnud aega,
et probleemi ulatust ja loomust mõista.
Loodetavasti on see muutumas. Näeme häirivaid asju,
nagu arutelu Saksamaal AfD keelustamise kohta,
kuna nende toetus on liiga suur
ja selle arvamused ei joondu poliitilise eliidi arvamustega.
Ka Islandis on sellest suur probleem saanud.
See polnud mingi probleem veel mõnede aastate eest.
Aga seadusemuudatuse tõttu hakkas äkitselt Islandisse inimesi tulema.
Nüüd on Islandis elaniku kohta
20 korda rohkem asüülitaotlusi kui Taanis.
Kui trend jätkub samasugusena kui nüüd paar aastat,
on põlisislandlased 15 aasta pärast vähemuses.
15, mitte 50 aastaga.
Ja just eile teatas valitsus uutest reeglitest.
See puudutab neid, kes on tulnud illegaalselt riiki
ja viibinud maal kolm aastat riigi toetusel.
Nad said tulemuse, mida poleks kunagi tohtinud saada
ehk said asüüli kolme aasta järel.
Ja mis toimub nüüd? Maakondadel palutakse nad vastu võtta.
Ehk kui tuled Islandisse ja taotled varjupaika,
siis nende reeglite alusel pole vaja enam kunagi lahkuda.
Islandlased hakkavad mõistma, et siin on midagi väga viltu.
Ja loodetavasti valitsus ärkab enne kui on liiga hilja.
Kahjuks on enamik Lääne-Euroopa maadest
hinnangute järgi 15-25 aasta pärast olukorras,
kus riigi põlisrahvastik on vähemuses,
mis on ennekuulmatu.
Suursaadik Sakkov, kui vaadata migratsiooni idablokis,
siis näib, et seal pole probleem nii tõsine kui läänes.
Migratsioone on eri tüüpi.
Eestis on üle 60 000 Ukraina pagulase, sõjapõgenikud,
enamik neist naised ja lapsed, kes põgenesid sõja eest.
Nende aitamiseks on rahva tugev toetus.
Sama olukord on ka Soomes.
Arvan, et-- - Poolas samuti.
Ühiskonnad mõistavad, kui inimesed on tõesti hädas.
Siis on muidugi majanduslikel põhjustel lahkunuid.
Siin on teine erinevus. Euroopa lõunapiiril on palju selliseid,
kes püüavad pääseda EL-i omapäi,
smugeldajate ja teiste abil. Paari viimase aasta jooksul
on Poola, Leedu ja Läti piiril asuv
piirinaaber Valgevene
kasutanud migratsiooni
hübriidmõjutamise või hübriidohu vahendina.
Migrante tõugatakse. Riik organiseerib selle,
ja nad tõugatakse piirile selle ületamist proovima.
On selge, et sihiks on külvata ebakõla ja segadust
Euroopa Liidu sees nagu aastail 2015 ja 2016.
Siis oli riigiks, kes näitas, kuidas seda saab teha,
ja kes selle mudeli leiutas, Venemaa.
Tema sihtmärkideks olid Norra ja Soome.
Timo loodetavasti räägib sellest. - Ta on mitu korda rääkinud.
Venemaa põhimõtteliselt näitas selle meetodi töövõime tõestamisega,
et nii on võimalik teha.
See tekitab muret ka seetõttu, et seda pole veel palju nähtud.
Kardan, et ühel päeval see alles algab.
Nagu Sven ütles,
ei unusta ma kunagi 2015. a sügist.
Esmalt Norra ja siis meie.
Inimesi tuli kahte piiripunkti, Sallasse ja Raja-Joosepisse.
Ja kui selleks ei olda valmis, pole seadusandlust selle peatamiseks.
See oli Venemaa hübriidoperatsioon.
FSB tõi inimesed piirile.
Siis tegime Venemaaga kokkuleppe. Enne Norra ja siis meie.
Venemaa katsetas. Sama malli kasutati Valgevenes
mõne aja eest.
Olen Miroga nõus.
Aafrika sündmused omavad meie jaoks suurt tähendust.
Euroopa on Aafrikas kokku varisemas.
Euroopa vajus teatud mõttes kokku Lähis-Idas.
Maksame endiselt Türgile tohutuid summasid selle eest,
et Türgi hoiab oma riigis kolme miljonit süürlast.
Erdogan kasutab seda kaarti ja NATO-kaarti Rootsi suhtes.
Kui taandume, on Lõuna-Sudaan ehk järgmine,
ja käib välja oma kaardid.
USA on põhimõtteliselt Aafrikast väljas.
Hiina valvab oma huvide üle. Venemaa kaitseb oma huve.
Kui sulgeme üksnes piirid, jääb surve siiski alles.
Peame teostama aktiivset välis- ja julgeolekupoliitikat
Lähis-Idas ja Aafrikas.
Kuid oma ühiskondade sees - vaadake heaoluriik Rootsit.
Teatud rajoonid Göteborgis, Malmös ja Stockholmis on sõjaseisukorras.
See on kohutav.
Rootsi toob armee tänavaile.
Suurim probleem on minu meelest integreerumise defitsiit.
Seda on korduvalt katsetatud, ja Rootsi valitsus on tunnistanud,
et nende integratsioonipürgimused on tõsiselt ebaõnnestunud.
Liigume järgmise teema juurde, sest aeg lendab.
Hr Kovač, räägime Ukraina sõjast.
Mõjud eriti Euroopale ja maailmale üldiselt
on muidugi märkimisväärsed.
Sõnumeid saabub eriti rindejoonelt.
Ukraina on püüdnud nüüd neli kuud oma alu tagasi vallutada,
kuid ta pole oluliselt edenenud.
Meil pole tingimata vaja kritiseerida seda,
mida mõned võivad nimetada ebaõnnestumiseks
või millekski muuks sarnaseks.
Kas Lääs toetab praegu Ukrainat piisavalt
tolle väljakutse ees, mis hetkel peale surub?
On hästi teada, et lähitulevikus,
eriti tuleval talvel,
langeb Läänes toetus Ukraina toetamisele sõjas.
Lääs teeb seda, mida ühiskond toetab,
ja minu meelest tegutsetakse ühtselt.
Olukord rindel ei anna tingimata põhjust optimismiks,
kuna alade tagasi vallutamine on väga raske.
Andsime või Ukraina andis venelastele aega kindlustuda
ja miine paigaldada.
Seepärast on edenemine väljal raske.
Kuid sealt tuleb ka lootusrikkaid uudiseid
võimalusest rünnata objekte sügavamal Krimmis
ja ka Irkutskis, Venemaa territooriumil.
Nüüd tehti kahe nädala sees viis rünnakut viies kohas.
Neis hukkus rohkesti kindraleid, juhte ja piloote.
Rünnakud teostas Ukraina.
See muutus võimalikuks, kui ta sai selleks vajalikke rakette.
Probleemiks on seega Ukrainale heade relvade toimetamine.
Olen kindel, et Lääne demokraatiatel,
eriti ameeriklastel ja brittidel,
on eelisseis Venemaa ees sõjavarustuse kvaliteedis.
Selles peitub Ukraina võimalus sõda jätkata.
Näha on mõningaid lootusrikkaid märke, kuid tuleb lihtsalt jätkata.
Probleem on selles, et toetus Ukraina toetamisele langeb
läänemaailma riikides.
Inimesed maksavad selle eest elatustaseme langusega.
Ja poliitikute ülesanne
on seda toetust alal hoida.
Muud alternatiivi pole.
Prof Kovač, palun teie kommentaari. Tooksin esile veel ühe seiga.
EL-i välis- ja julgeolekupoliitikajuht Josep Borrell
hakkas hiljuti rääkima erinevatest rahumudelitest
ning vajadusest hakata kaaluma erinevaid võimalusi.
Ta oli mõne kuu eest veel väga absoluutne.
Kas väsimus vaevab juba nii ruttu?
Olime Timoga samal välissuhete nõukogu koosolekul
Luksemburgis 2016. a oktoobris.
Seal istuti ja kurvastati Aleppo langemise pärast.
Sarnast abitust esineb nüüd Ukraina suhtes.
Euroopa on abitu.
Meie read on ühtsed, sest USA on võtnud juhtrolli. See on hea.
See on otsustav.
Ilma ameeriklasteta oleks Ukraina langenud.
Tuleb muuta ka perspektiivi. See on nüüd kurnamissõda.
Esimeses maailmasõjas oleks aasta 1916.
Venelased räägivad aastast 2025. Sõda seega jätkub nende poolt.
Nad võitlevad 2025. aastani, ehk kauemgi.
Tuleb muuta perspektiivi
ja öelda, et Ukraina on teatud mõttes juba võitnud,
sest tal on endiselt 80% oma aladest.
Venelased mõtlesid juba 2014. a rohkem alu vallutada
ja eelmine aasta Kiievit. See ei õnnestunud.
Ütlen horvaadina, et seegi on suur saavutus.
Ma ei võitle Ukrainas ukrainlaste kõrval, kuid on suur saavutus,
et nad võitlevad endiselt ja neil on alles veel 80 % oma aladest.
Peame muutma perspektiivi. Nad on meiega Läänes.
Alade tagasivallutamine võtab aega,
kuid peame muutma oma narratiivi,
nagu Brüsseli valitsuses öeldakse.
"Le narratif", nagu Macron ütleb.
Kuid Euroopas oleme abitud.
Kui meie ühiskonnad pole piisavalt tugevad,
siis kuidas võime teeselda suurt geopoliitilist jõudu,
nagu von der Leyen ütleb?
Oleme Lähis-Idast väljas.
Mis Euroopa Liit Iisraelis on? See on naljanumber.
Ehk humanitaarabi vormis palestiinlaste aladel.
Aga Aserbaidžaan, Armeenia? Türklased on seal suured isandad.
Aga Aafrikas? Mida saame teha? Mitte midagi.
Prantslased lahkusid Nigerist.
Venelased ja hiinlased mängivad oma mänge.
Kaukasuses, Aserbaidžaanis, Armeenias,
Gruusias oleme nõrgad.
Me ei suuda valitseda kriise isegi Euroopas.
Ukraina on teine suur näide.
Esimene suur näide oli endine Jugoslaavia.
Euroopa Liit vastutas seal alguses kriisijuhtimise eest.
Siis haarasid ohjad ameeriklased, ja koos lõpetasime sõja.
Jätkan siit sellega, et peame mõtlema, miks nii läks.
Miks Venemaa ründas Ukrainat?
Mul on selle kohta teooria, ja see on ainult teooria.
Meil pole isegi luureteenistust.
Usun, et otsus tehti Kremlis pärast seda,
kui nad nägid Lääne, eriti USA lahkumist Afganistanist.
Nad nägid: "Nad annavad alla.
Nad ei suuda isegi oma lahkumist õigesti korraldada.
Nad jätsid maha miljardite dollarite väärtuses relvi
ja lihtsalt kadusid, kui inimesed rippusid lennukite küljes.
Kui vallutame Ukraina, ei tee nad midagi."
Usun, et otsus tehti siis.
Nad arvasid, ja kindlasti ameeriklased arvasid,
et kõik on möödas nädalaga.
Ja mida tegid ameeriklased, britid ja teised?
Tühjendasid Kiievis oma saatkonnad.
Kui tankid piiri ületasid, nad lahkusid.
Lood räägivad, et nad pakkusid Zelenskõile küüti.
Ta olevat öelnud: "Ma ei vaja küüti, vaid laskemoona."
Lääneriike üllatas eelkõige rünnak
ja seejärel ka Ukraina vastupanu.
Nad ei oodanud seda.
See on taas üks näide sellest, kui nõrgaks Lääs on muutunud.
Nagu roomlased ütlevad: kui tahad rahu, valmistu sõjaks.
Venelased mõtlesid: "Lääs pole kindlasti sõjaks valmistunud.
Võtame selle maa endale."
See on minu meelest meenutus, et Lääs peab paremini valmistuma,
mitte sõjas osalemiseks, vaid sõja ära hoidmiseks.
"Si vis pacem, para bellum" on mu lemmik.
Töötasin kaitseministeeriumis 20 aastat. Ehk sellepärast.
Me ei peaks sisendama endale liiga innukalt,
kui nõrgad me oleme.
Minu meelest on mõistlik uurida,
mis vigu on tehtud paari viimase aastakümne vältel.
Need panid Putini uskuma, et ta võib seda teha.
Ja nagu mu kolleegid ütlesid,
paljud asjad viitavad sellele, et ta pidas Läänt nõrgaks.
Aga vaatame neid kaht aastat.
Kas oleksite kujutlenud,
et Euroopa hangib miljon suurtükimürsku
riigile, kes ei kuulu Euroopa Liitu ja kes on sõjas?
Ta kasutab selleks oma rahufonde,
et Ukrainale kaitseabi anda.
Ta on seadnud mitmeid sanktsioonilepinguid.
Ma ei jõua neid enam ära lugeda.
Osa neist lekib, kuid nad on paremad kui oleksime oodanud.
EL ja Euroopa maad ühiselt
on aidanud Ukrainat majanduslikult ja sõjaliselt,
nagu ka USA, kombineerituna.
Siin on mitmeid tahke.
Seda öelnud,
ütleksin, et kui vaadata
kombineeritud SKPd Rammsteini rühma maades,
mis koordineerib Ukrainale kaitseabi,
siis kombineeritud SKP on 47 miljardit eurot.
Minu maa kaitseabi Ukrainale
on 1,3 % meie SKPst.
Rammsteini grupi keskmine on 0,2 %.
Olukord on seega selline,
et kui Rammsteini grupi keskmine
oleks vaid 1 protsent SKPst,
oleks summa juba 470 miljardit.
Oleme praegu ehk 100 miljardi juures. Miks selline puudujääk?
Minu meelest on sel kaks põhjust.
Esmalt on kardetud eskaleerumist, mis on absurdne,
sest kaitse pole eskalatsioon.
Eskalatsioon on see, et sõjatandrile tuuakse kas uus meetod või relv.
Venemaa on kasutanud algusest peale kõiki oma relvi.
Selles mõttes ei saa miski enam eskaleeruda.
Teiseks on fakt,
et meie relvamoonalaod on tühjad.
Me pole piisavalt investeerinud armeevarustusse ja laskemoona,
kuna Euroopas on kuulutatud igavese rahu unelmat.
Erandiks olid mõningad riigid.
Minu maa on kasutanud kaitsekuludeks üle 2 % juba 10 aastat.
Nüüd oleme 3 % juures ja kaugemalgi.
Poola on kaitsekuludes juba üle piiri.
Ta ostab maailmaturult kõike võimalikku.
Soomel on olnud erandlikult tugev rahvuslik kaitse.
Nii Eesti kui Soome on säilitanud üldise relvateenistuse.
Meil on seega suur reserv.
Enamik Euroopast on olnud "Ei sõjale, ainult rahu" teekonnal.
Seda on nüüd näha, sest neil pole piisavalt anda.
Sven rääkis hästi üldisest relvateenistusest.
Iga poiss peab armees käima.
Kui ise noor olin, oli 90 % meist teenistuskõlblikud.
Nüüd on see langenud 70 %-le.
Põhjuseks pole see, et kellelgi on halb jalg või käsi,
vaid see, et pea pole korras, ehk põhjused on psüühilised.
See räägib midagi meie noorte vaimse tervise kohta.
Nad mängivad videomänge ja muud.
Ehk iga kolmas pole sellises vormis, et võiks Soome armees teenida.
Ometi on see populaarne. Armee on heas vormis.
Me ei kaotanud armeed.
Tegime hankeid, nagu kõik väikeriigid ja Poola.
Kuid see, kuidas suured riigid-- Mind jahmatas vahel,
kui kuulasin Henry Kissingeri või lahkunud senaator McCaini,
kuidas nad soovitasid kunagi Ukrainale
väikeste Ida-Euroopa riikide rolli.
See on tõeliselt tähtis.
Ja kuigi ma pole mingi Euroopa Liidu fänn,
on EL-is väikeriikidel nagu Eesti ja Soome siiski sõnaõigus.
Kui olime omapead, siis seda julgeolekuasjus polnud.
Kuid majandusasjus on olnud mitmeid katastroofilisi pakette,
millega on päästetud panku ja hävitatud väikefirmasid ja inimesi.
Tõepoolest. Lõpetuseks annan igaühele veel kõnejärje.
Kuidas näevad asjad välja kuu aja pärast?
Siis hindame, mida olete rääkinud
ja küsime sama küsimuse.
Prof Czaputowicz.
Paljudes maades tulevad valimised,
mis määratlevad riigi tulevase suuna.
Tuleval aastal on ka Europarlamendi valimised.
Ka need on tähtsad. EL saab uued juhid.
Need on tähtsad tuleviku ja poliitika seisukohast.
Ja muidugi Ukraina sõda. Seda käsitleti palju. See jätkub.
Näeme, kuidas Lääne toetus Ukrainale mõju avaldab.
Ukraina sõda jätkub endiselt. Kahjuks see kestab.
Inflatsioon jätkub.
Ka kliimamuutuspoliitika suhtes tuleb realistlik olla.
Vaadake Suurbritanniat. Peaminister Sunak otsustas hiljuti
teatud otsuseid edasi lükata.
Tahan EL-ilt tugevamat tegevust oma kontinendil.
Serbia ja Kosovo viimatised sündmused on murettekitavad.
Serbiale tuleks öelda, et kui ta viis vägesid Kosovo põhjaosadesse,
teda karistatakse. See ei tule kõne allagi.
Tahan, et EL võtaks seisukoha,
ja mitte alles siis, kui ameeriklased meid julgustavad.
Tahan varasemast kindlamat EL-i,
mille välispoliitika on tõhus neil aladel,
kus on võimalik ühist välispoliitikat ajada.
Tahan võimule varasemast ambitsioonikamaid inimesi
kõige tähtsamates maades.
Loodan, et eurovalimiste järel tuleval aastal on asjad teisiti.
Püüan mitte kõlada liiga pessimistlikuna,
kuid põhjus, miks räägin Lääne langusest, on see,
et kui tahta teha muudatusi, tuleb neid teha nüüd.
Kas olukord on päästetav?
Tuleb uskuda ja loota, kuigi arvude valguses nii ei näi.
On veel liiga vara alla anda.
Tuleb edasi üritada ja loota Kesk- ja Ida-Euroopa sõpradele ja liitlastele.
Ma ei usu, et asjad kuu ajaga kuigi palju muutuvad.
Nagu ütlesid, märke on, näiteks Suurbritannias,
kus Sunak paistab olevat veidi mõistusele tulnud
oma nullemissiooni suhtes,
ja siseminister Suella Breverman ütles,
et pluralism on ebaõnnestunud.
Ta polnud esimene, kes seda ütles.
Võiks mainida mh David Cameroni, Tony Blairi ja Angela Merkelit.
Kuid mis oli vastus? Vasakleer süüdistas teda rassismis,
mis on muidugi naeruväärne. Asi pole rassis, vaid kultuuris.
Ühiskond võib olla mitmerahvuseline,
kuid ometi võib see ehituda ühe kultuuri ümber.
Kui Euroopa mõistab,
et peab säilitama oma kultuuri ja et see on säilitamist väärt,
võivad asjad kiiresti muutuda. Kas Euroopa või eliit mõistab seda?
Ma pole kindel. Meil võib vaja minna poliitilist rahvaülestõusu.
Ma ei räägi revolutsioonist, vaid demokraatlikust rahvaülestõusust.
Selle algamise kohta on märke.
Paljud ei usu enam
eliidi narratiivi, nagu öeldud.
Ennustan, et kuu aja pärast Helsingis sajab
ja on pime.
Kui peab midagi ütlema,
siis kõige turvalisem on ilma ennustada.
Meie suured väljakutsed on nii pikaajalised,
et üks kuu on lühike aeg.
Venemaa oht on Euroopale pika perspektiivi,
põlvkondi ületav probleem.
See on olnud nii aastasadu ja see jätkub.
Võrrelduna sama ajaga mullu,
on Euroopa energiajulgeolek palju paremas seisus.
See tähendab vaid seda,
et turumajandus on hea asi. See töötab.
Kaks asja. Esmalt on tõesti huvitav,
mis juhtub Poola valimistel.
See võib anda vihjeid selle kohta,
mis saab toimuma EL-i valimistel.
Sellest saab suur gallup.
Ja veel selle kohta, mida ütles Sigmundur Davíð.
Mis peab juhtuma Saksamaal,
et nad näeksid, kui suur viga oli loobuda tuumaenergiast?
Nad keelduvad endiselt jonnakalt selle suhtes midagi ette võtmast,
kuigi riik peaaegu uppus, sest sõltus nii tugevalt Vene gaasist.
Minu meelest on põhjust jälgida ka viljalepingut.
Sel saab olema suur mõju mitte üksnes Euroopale,
aga ka Lähis-Idale ja Põhja-Aafrikale.
See võib omakorda suurendada migratsioonilainet Euroopasse.
Lõppkokkuvõtteks ähvardab see mitte ainult kultuuri,
vaid ka kristlust Euroopas, mida pean märkimisväärseks.
Saateaeg on otsas. Aitäh, professorid Czaputowicz ja Kovač,
Sigmundur Davíð Gunnlaugsson, suursaadik Sakkov ja Timo Soini!
Aitäh osalemast, head vaatajad!
Kohtumiseni siit Helsingist! Head õhtut!
Tõlge: Monika Jaaguri
Teisi TV7 saateid ja toimetuse koostatud artikleid
leiab meie kodulehelt aadressil www.tv7israelnews.com.