EUROOPA STUUDIO
Uues maailmas pole konflikti põhjus ideoloogiline või majanduslik.
S. Huntington väitis oma raamatus "Tsivilisatsioonide kokkupõrge",
et inimkonna suured eraldusjooned
ja konfliktide peamised põhjused on kultuurilised.
Rahvusriigid jäävad maailma asjus võimsaimateks tegutsejateks,
kuid suurimad konfliktid toimuvad
erinevate tsivilisatsioonide rahvaste ja gruppide vahel.
Maailmapoliitikas valitseb tsivilisatsioonide kokkupõrge.
Tsivilisatsioonide nihkumisjooned on tuleviku rindejooned.
27 aastat pärast selle hüpoteesi avaldamist võib hinnata,
kas maailmas ja Euroopas käib tõesti tsivilisatsioonide võitlus.
See ulatuslike tagajärgedega nägemus leiab üha enam toetust
poliitilistelt ja sõjalistelt juhtidelt.
Tere õhtust! Olen Jonathan Hessen. Eetris on saatesarja 17. osa.
Euroopa sise- ja välisasju lahkavad täna
erukindral Klaus Naumann,
Saksa Kaitsejõudude endine juht
ja NATO sõjalise komitee esimees.
Prof Jacek Czaputowicz, Poola endine välisminister.
Timo Soini, Soome endine välis- ja asepeaminister.
Ja prof Miro Kovac, Horvaatia endine välisminister.
Alustame päeva põhiküsimusega,
mida analüüsime eri teemade perspektiivist.
Kindral, kas maailmas käib tsivilisatsioonide kokkupõrge?
Ma ei usu eriti.
Näeme kokkupõrget kahe võistleva korrasüsteemi vahel.
Üks on Lääne väärustel ja kokkulepetel põhinev maailm.
Teine on Hiina,
kes püüab luua uut maailmakorda.
Veel pole teada, milline see täpselt on.
Hiina plaanib siiski olla domineerivaim võim maailmas
2050. aastaks. Nii on Hiina teatanud.
Ta tahab pakkuda uut maailmakorda,
mis on veel nõrk.
See põhineb Hiina mõtetel
ja konfutsianistlikul väärtussüsteemil.
Oleme tunnistajaiks süsteemide kokkupõrke algetapile.
On tekkimas uus maailmakord.
Olen kindraliga nõus.
Riigid on organiseerunud kultuuride ja tsivilisatsioonide ümber.
See on tõsi, aga kui vaadata tähtsaimat praegust konflikti,
siis käib see Venemaa ja Ukraina vahel.
Ja need kuuluvad samasse tsivilisatsiooni.
Mõlemad on õigeusklikud riigid.
Seega pole see antud juhul peamiseks eraldusjooneks.
Tõsi on seegi, et tsivilisatsioonide sees käib võitlus
ja võimu kogunemine, ja nii võib tõlgendada ka sõda.
Olen nõus sellega, et võistlemas on kaks erinevat süsteemi,
autoritaarne ja demokraatlik.
Kui vaadelda läänemaailma,
siis pole seal üksnes riike kristlikust tsivilisatsioonist,
vaid ka teistest tsivilisatsioonidest, nagu Jaapan ja Lõuna-Korea.
Väärtused, kord ja uskumused on tähtsamad,
kui usulised ja kultuurilised suhted.
Ma pole seega nõus sellega,
et Huntingtoni pakutud paradigma täna kehtib.
Võistlus käib peamiselt USA ja Hiina vahel.
Pinna all on asjad, nagu demokraatia, õiguskorra põhimõte
ja valimised ehk see,
et valimistel valitud eliiti - ministreid ja presidente võib vahetada.
Samas on riike, kus toimuvad valimised,
kuid samad isikud ja parteid valitakse alati tagasi.
See on üks asi.
Ja siis näiteks Euroopa sees
käib võitlus globalismi ja populismi vahel,
erinevate liikmesriikide sees, mis suunas kalduda.
Ka see peab paika.
Seejärel on väljakutse, mis lähtub teistest suurriikidest,
ehk teistest riikidest Hiina ja USA järel.
Need on BRICS-i riigid, mis on rahvaarvu poolest tohutud.
Need on teatud mõttes juba praegu tõusmas.
Need on nii autoritaarsed kui demokraatlikud.
See on nagu minestrone supp.
Põhimõtteliselt on tegu kokkupõrkega
USA juhitud Lääne ja Hiina vahel.
Rahvusriigid on rahvusvahelise poliitika peamised tegijad.
Selles oli Huntingtonil õigus.
Mõned riigid võistlevad hetkel
USA ja Lääne juhitud maailma vastu,
kuigi need kuuluvad tsivilisatsiooni poolest Läände.
Nad kasutavad kokkupõrget,
et kasvatada oma suveräänsust
ja parandada oma positsiooni maailmapoliitikas.
Näiteks Brasiilia.
Sama käib ka Iraani ja tema süsteemi kohta.
Ta kasutas ära süsteemi,
et suurendada oma suveräänsust maailmapoliitikas.
Võiks ka väita, et Iraan ja India kuuluvad ühte Läänega,
tänu Euroopa, India ja Iraani sidemetele ja keelele.
Tänapäeval käib selgelt konflikt USA ja Hiina vahel.
Hiina juhib mitte-läänelikku maailma
ja USA läänemaailma.
Ja Lääs peaks organiseeruma praegusest palju efektiivsemalt,
nii et see jõuaks kaugemale
võitluses tõusva Hiina ja India vastu.
Pidagem meeles, et Iraan oli šahhi ajal Lääne osa.
Revolutsiooni järel vahetati käiku.
Liigume järgmise aspekti juurde.
Kuivõrd on see rivaalitsemine või tärkav rivaliteet
mitme- või kahepooluselises süsteemis, kuidas keegi seda näeb,
kokkupõrge G7 ja BRICS-i maade vahel?
Täpsustaksin üht eelmainitud aspekti.
Näha võib võistlust kahe idee vahel.
Meie mõtlemise keskmes on indiviid, üksikisikuvabadus ja selle kaitse.
Hiina süsteemi keskmes pole indiviid, vaid ühiskond.
Indiviid ei tähenda midagi. Indiviid peab kuuletuma.
Minu meelest on suur võitlus selles.
G7 ja teiste kokkupõrge,
kui seda õigesti näha,
siis teatud määral, kui nii võib öelda, on näha revolutsiooni
USA domineerimise vastu.
See on uue liikumise taustaks,
miks mõned riigid püüavad pääseda BRICS-i seltskonda.
See tähendab, et need riigid ei aktsepteeri USA juhirolli.
Meie aktsepteerime seda, sest see on meie huvides.
Oleme sellest palju kasu saanud.
Sakslasena pean ütlema, et ilma ameeriklasteta
poleks mu riik seal, kus ta praegu on, hoolimata kõigist probleemidest.
Ja ometi on Saksamaa avalikus arvamuses käimas muutus
ühiskonna suunas, mis ei toeta tingimata transatlantilist liitu
ja näeb loomuliku liitlasena Venemaad.
Õnneks on see Saksamaal veel vähemuses.
See on osa endise Saksa Demokraatliku Vabariigi pärandist.
Vastumeelt USA juhtimise suhtes
esineb eelkõige Saksamaa idaosa
viiel uuel liidumaal.
Enamik sakslastest toetab ideed
reeglitel põhinevast demokraatiast,
kus indiviidi vabadust kaitstakse seaduse jõuga.
Ja see on ameerikalik idee.
Seepärast pole minu meelest Saksamaal liikumist
eemale transatlantilisest liidust.
Kui lugeda hiljuti avaldatud Saksamaa riikliku julgeoleku strateegiat,
tõdetakse seal selgelt üht perspektiivi, mis on see,
et oleme ka edaspidi usaldusväärseks partneriks atlandiüleses liidus.
See on tähtis, kas pole?
On huvitav kuulda kindrali tõdemust Ida-Saksamaa kohta.
Ka Poola, Baltimaad ja teised olid kommunistliku süsteemi all,
ning suhtume väga positiivselt USAsse ja transatlantilistesse sidemetesse.
Öeldakse, et Poola on maailma ameerikameelseim riik,
isegi enam kui ameeriklased ise.
See on täiesti mõistetav,
sest meile on USA kohalolu Euroopas ülimalt tähtis.
See on ainus võim, kes võib kaitsta meid ja meie territooriume
Venemaa agressiivse poliitika eest.
Toetame jõuliselt transatlantilisi sidemeid.
Mis puudutab suurriike ja G7-t,
siis viimane põhineb muidugi väärtustel,
kuid ka USAs tunnistatakse,
et rahvusvaheline süsteem
peaks kaasama ka tõusvaid riike ja võime.
Neil peaks olema praegusest rohkem mõistmist ja parem positsioon.
Ka USAs on tärganud viimasel ajal debatt selle suhtes,
kas ÜRO Julgeolekunõukokku tuleks võtta uusi alalisi liikmeid
ilma veto-õiguseta, sest väga raske on konsensuseni jõuda.
Minu lõppjäreldus selle hinnangu suhtes on seega,
et ehk tuleks mõningaile BRICS-i maadele anda juurde mõjuvõimu,
näiteks Indiale, LAV-ile ja teistele demokraatiatele.
Pean sellist koostööd võimalikuks.
Näiteks Euroopa Liit on pööranud palju tähelepanu Indiale,
eriti kahe viimase aasta jooksul.
Varem oli Hiina tähtsaim verstapost,
kuid nüüd on India tähtis ja demokraatlik.
Väärtused ja demokraatia on niivõrd lähedased,
et suhteid saab lähendada.
Sellest hoolimata, et India välisminister Jaishankar
rõhutas viimasel BRICS-i kohtumisel Johannesburgis, LAV-is,
et ta näeb Hiinat,
Venemaad, Brasiiliat ja LAV-i India partneritena.
Ta näib suhtuvat siiski väga umbusklikult sellesse,
et Hiina ja Venemaa on võtnud juhtrolli.
Lisaks on üsna märkimisväärne India ja Hiina konkurents.
See näitab ka Lääne halvakspanu
India ja Hiina silmis. See ühendab neid teatud mõttes.
Indiale on tähtis säilitada head suhted Läänega
ka Hiinaga toimuva geopoliitilise võistluse tõttu.
Kui olin minister, käis Varssavis India minister.
Meil olid head suhted.
Juhtisin julgeolekunõukogu istungit 2020. a
India ja Pakistani kriisi ajal.
Selle lahendamine oli tähtis.
Indial ja selle naabermaadel on rohkesti pingeid.
Suhted lääneriikidega on neile tõesti tähtsad.
Samal ajal annab BRICS talle erilise staatuse.
Tema eeliseks on säilitada tasakaalustatud poliitika.
See on realistlik poliitika,
ja see põhineb India huvidel.
Kuid meilgi on temaga ühiseid huve.
Hr Soini, küsimus teile.
Järgmisel kuul, augustis toimub BRICS-i juhtide kohtumine.
Indiasse plaanib tulla ka Venemaa president Vladimir Putin.
Lõuna-Aafrika on allkirjastanud Rooma statuudi.
See tähendab, et ta on seotud
Haagi Rahvusvahelise Kohtu (ICC) määruste ja otsustega.
ICC on väljastanud Putini suhtes vahistamiskorralduse.
Jah, ja kui olen õigesti mõistnud, on LAV öelnud,
et Putin ei tohi astuda nende pinnasele. See on suur asi.
Ja kui mõelda BRICS-ile ja G7-le,
siis paljudele eurooplastele tuli üks asi suure šokina.
Me kõik arvasime,
et Venemaa ründas brutaalselt ja jõuliselt Ukrainat,
ning arvasime, et kõik mõistavad selle hukka.
Kuid India ei teinud seda. Brasiilia, ei.
Hiina, ei.
See oli Euroopale üks suur äratushüüd,
et meile on see kõik kõiges,
kuid kogu maailm ei näe olukorda samamoodi.
Ja minu meelest oli see suur šokk.
Ja kui vaatame,
et lääneriigid on võtnud jõulisi seisukohti inimõiguste suhtes,
siis millal ja millise lääneriigi välis- või peaminister
on viimati kritiseerinud Hiina või India inimõigusolukorda?
Minu meelest on see märkimisväärne.
Oleme mingis mõttes kaotanud enesekindluse
või vahetanud strateegiat,
nii et me ei jutlusta
oma ülimuslikkusest inimõigustes.
Nende meelest muidugi, nagu kindral ütles,
on indiviid tähtsaim, ja seejärel tuleb ühiskond.
Ja totalitaarses süsteemis
on süsteem tähtsaim ja indiviid on süsteemi osa.
Arvan, et see on tähelepanuväärne.
Pidagem meeles, et USA tegi pärast Bideni võimule tulemist sama
Saudi Araabia suhtes ja saudid pöörasid pilgu Hiina poole.
Kuid kas Hiina ja India ei satu loogilisse eksitusse,
sallides rohkem või vähem Venemaa tegevust?
Nad on alati väitnud, et rahvusriigi suveräänsus on püha
ja et territooriumi puutumatus on midagi,
mida keegi ei tohiks kunagi rikkuda.
See, mida Venemaa tegi, rikub räigelt põhimõtet,
millele kõik 2. Maailmasõja järel toetus.
Ja see põhimõte on see, et rahvusriigi territooriumit
ei tohi rünnata ning piire ei tohi jõuga muuta.
Hiina ja India kõik väitsid, et see on tõsi,
kuid äkitselt nad unustasid selle ära.
Kas võin veel öelda midagi Saudi Araabia ja Iraani kohta?
Nende kahepoolsed suhted on olnud nüüd soojenemas,
ja kes oli ämmaemandaks? Hiina.
Lisaks on Saudi Araabia, Iraan, Araabia Ühendemiraadid (AÜE)
ja paljud teised taotlenud BRICS-i liikmestaatust.
Asjad on muutumas. Kuulasin hiljuti kõnet,
mille pidas George Shultz 2012. a Sanfordi Ülikoolis.
Ta kirjeldas, kuidas ameeriklased pärast sõdu maailma korraldasid.
Maailmakaubandus, Maailmapank,
IMF, Bretton Woods ja nii edasi.
Maailma vormiti ameerikalikul, läänelikul moel.
Me lääneriiklased olema harjunud vaatama asju
lääneriikide perspektiivist.
Ja äkitselt selgub, et 30 % maailmast
sümpatiseerib Venemaad sõjas Ukraina vastu.
Meie ühiskondades.
Pean silmas maailma, 30% maailma riikidest.
Vaid 15% maailmast
mõistab Venemaa rünnaku hukka. 15 protsenti!
Inimestest. - Kui lugeda kokku riigid,
kes rünnaku hukka mõistavad. Vaid 15 % maailma riikidest.
Asjad on muutumas,
ja varem tähtsusetud maad maailmakaubanduses, ntks Hiina,
on muutunud väga tähtsaks.
Tänapäeval ostavad hiinlased rohkem autosid kui ameeriklased.
Asjad on seega muutumas. Peame mõistma seda,
ja kaitsma end äärmiselt targalt. Pean silmas Läänt.
Me ei saa vaadata üksnes omaenda perspektiivi.
Peame mõistma hiinlaste ja indialaste mõttejooksu. Euroopa--
Poola eksvälisminister rääkis erinevusest Poola
või teiste Ida-Euroopa maade ja Ida-Saksamaa vahel.
Kui räägin sakslastega,
on neil Euroopa poliitika puhul selline loogika,
et Ida-Euroopa on teistsugune ja see peab muutuma.
Ütlen: "Te olete EL-i ainus riik,
kel on kõhus mingisugune Ida-Euroopa."
See on Ida-Saksamaa. See erineb ajaloo tõttu.
Inimesed vaatavad asju erineval moel.
Sakslane Dortmundis või Kölnis on lähemal Nijmegenile,
Rotterdamile või Lyonile,
kui Leipzigile, Varssavile, Zagrebile või Ljubljanale,
sest inimesed on erinevad. Seal pole immigratsiooni,
või vähemalt mitte nii palju kui Lääne-Euroopas,
Hollandis, Saksamaal, Itaalias ja nii edasi.
Kui Euroopasse tahetakse tõelist sidusust,
tuleb mõista inimeste vajadusi Ida-Euroopas.
Idaeurooplased peavad mõistma Lääne-Euroopa erinevusi.
Ja Lääs peab mõistma, et peame kokku hoidma,
et jääda kindlaks Hiina ja teiste mittelääneriikide suhtes.
Minu meelest ei pea kirjeldus Saksamaast täiesti paika.
Enamik sakslastest ja ka Ida-Saksamaa noortest
mõtlevad tegelikult läänelikult.
See on põlvkondade probleem.
Mõistate seda kindlasti, kuna tulete endisest Varssavi Pakti riigist.
Idasakslased ei saanud olla sakslased samamoodi,
kui teie juures oldi poolakad.
NSVL okupatsiooni all oli vaid üks võimalus
Tuli olla parim NSVL-i väline kommunistlik riik.
Nad unustasid seega oma saksa identiteedi.
See on täiskasvanud põlvkonna seas Ida-Saksamaal endiselt elus.
Kuid noored ei mõtle nii.
Nad ei unista venelaste naasmisest.
Nad on rõõmsad, et venelased on läinud.
Ma ei väitnud, et inimesed unistaksid venelaste naasmisest,
sest paljud olid DDR-i ajal venelaste vastu.
Ütleksin, et see on paljuski protesteerimise viis.
Tahetakse näidata rahulolematust ülemineku suhtes.
Nemad olid ühinemises kaotajad.
Tuleb mõista, mis idasakslastega juhtus.
Me sundisime neile peale midagi,
mis oli nende jaoks tundmatu.
Just seda ma mõtlengi.
Selle põlvkonna maailm varises äkitselt tükkideks.
Ja uus süsteem ei toonud neile koheselt mingit kasu.
Nad kaotasid töökohad.
Kõik, mis nad olid teinud, oli äkitselt tähtsusetu.
Seda oli raske seedida.
Tsivilisatsioonide konflikti põhijoon kulges Saksamaade vahelt.
Süsteemide kokkupõrge.
Liigume järgmise teema juurde.
See kaasneb seisukohaga, mida algul kaalusime,
ehk millised on eraldusjooned BRICS-i maade ja G7 vahel.
Kui ulatuslikult on see seotud ka strateegilise võimuvõitlusega?
Euroopa on Lääne leeris teisejärguline tegutseja
ja püüab leida oma kohta.
Samal ajal mõistab ta, et peab turvama oma plokiahelat
ja ka omade huve erinevates rahvusriikides,
sh 27s EL-i liikmesriigis ning Suurbritannias ja mujal.
Kui valmis on Euroopa
loobuma väärustest või julgeolekust raha tõttu?
Ma ei näe, et Euroopa loobuks raha tõttu väärtustest.
Tahaksime turvata uues maailmakorras koha,
kus võime edendada nii palju heaolu
ja rahumeelset koostööd kui võimalik.
Kuid tuleb mõista,
et mõned heidavad väljakutse kivvi raiutud põhimõttele,
millele kõik Euroopas sõdade järel toetus.
Ja see oli põhimõte,
et piire ei saa muuta jõudu kasutades.
Ja kui hiinlased ja teised edendavad nüüd ideed,
et territoriaalne puutumatus ei tähenda midagi
ja piire võib jõuga muuta, valitseb peagi džungliseadus.
Sellele peab Euroopa vastu tõusma.
Peame hakkama kaitsma seda põhimõtet,
et legaalsuse põhimõte on valitsevaks faktoriks.
Peame kaitsma oma kohta maailmas selle põhimõtte tõttu.
Kui sellele väljakutse heidetakse, tuleb olla valmis ka jõudu kasutama.
Täpsustan veidi küsimust.
Venemaa rünnakusõjast alates oli Saksamaa väga sõltuv
Venemaa energiast ja teistest toorainetest.
Nüüd juhib EL kogu 27 riigist koosnevat blokki
aastaks 2035. selleni, et süsinikdioksiidiheite tõttu
ei tohi EL-i territooriumil enam müüa sisepõlemismootoriga autosid.
Kolm akumineraali,
mida elektriautodes vajatakse,
imporditakse lausa 75-protsendiliselt Hiinast.
Kas kogu Euroopa logistikasüsteem
ei satu sunniviisilisse sõltuvusse Hiinast
logistika ja liikumisvabaduse suhtes?
See vastab tõele. Euroopa on sõltuvuses.
Euroopa suurimates maades, Prantsusmaal ja Saksamaal,
arvatakse, et Euroopa peaks jääma Hiina ja USA võistluses erapooletuks.
Euroopa on sõltuvuses ka mineraalidest,
mida arenguks vaja on.
Kesk-Euroopa maades arvatakse teisiti.
Seal on transatlantilised suhted otsustava tähtsusega.
Selline vahe eksisteerib EL-i sees.
Saame näha, kuidas olukord areneb.
Arvamusküsitluste järgi arvab enamik Euroopast,
et tuleks jääda eemale Hiina ja USA tülist Taivani suhtes.
Nad peavad Hiinat võimaliku või isegi vajaliku partnerina,
täpselt nagu varem peeti Venemaad.
Me pole Poolas nõus selle suunaga.
Meie meelest on tähtsad solidaarsus ja transatlantilised suhted.
Meid ühendavad samad süsteemid ja väärtused.
Väärtusi tuleb kaitsta.
Kuid näiteks president Macron on öelnud,
et me ei osale Taivani tülis,
ja see paneb meid ühtsusele mõtlema.
Minu meelest on Jacekil õigus. See on keskne küsimus.
Oleme olnud kogu aeg Venemaa piirinaabriks,
ja Putin vedas kõiki ninapidi.
Pean silmas, et ta esines 2007. a Müncheni konverentsil
ja rääkis, mis saab sündima.
Keegi ei uskunud, et ta suudab seda.
See algas Gruusias. Sellele järgnes rünnak Krimmile.
Kõik arenes sammhaaval.
Ja meil Läänes on kalduvus uskuda,
kuna oleme hüljanud oma ideoloogilised juured.
Need peaksid olema demokraatia Kreekast,
seadus Roomast ja usk Jeruusalemmast.
Kuid need on kõrvale lükatud,
ja nüüd usutakse siin raha ja mammonat.
Venemaal ja Hiinas võidab ideoloogia alati raha.
Ja me Läänes mõtleme, et raha võidab ideoloogia,
ja eksisime!
Olen nõus Timoga kontseptsiooni suhtes.
See on muidugi sümboolselt
Ateena, Rooma, Jeruusalemm.
Teeme kõik, et sellest põgeneda.
Me ei taha omaks võtta oma tsivilisatsiooni aluseid,
Euroopa tsivilisatsiooni aluseid. Sama käib ka USA kohta.
On tähtis seda tunnistada.
Aga mis puudutab Venemaad, Hiinat ja USAd,
siis on käimas suur võimuvõitlus.
Meil on raske seda mõista, sest me ei osale mängus.
Me pole ameeriklased, venelased ega hiinlased.
Kuid kas venelased on mängus? - Venelased on endiselt mängus.
Neil on hiinlastega midagi ühist - Lõuna-Hiina meri.
See on piirkond, mida Hiina enda omaks peab.
Temagi ei respekteeri teiste suveräänsust,
sest väidab piirkonda enda omaks.
Keegi ei räägi sellest, kuid neil on ühised huvid.
Peame mõistma, et see võitlus jätkub.
Peame kõigi vahenditega edendama ideed selle kohta,
et seadus on peamine põhimõte, mida tuleb respekteerida.
Kuid seadustest kõrgemal on rahvuslikud huvid maailmas,
mida valitsevad rahvuslikud huvid.
Ja rahvusriikidest kõrgemal pole midagi.
Küsin transatlantilise liidu kohta,
millest rääkisime pikalt saate alguses.
Euroopa püüab visalt, välja arvatud Prantsusmaa,
säilitada ja tugevdada transatlantilist liitu
USA julgeolekugarantiide suhtes Euroopas.
Kui aga tuleks valida pool strateegilises võimuvõitluses,
mida ameeriklased lausa nõuavad
ja aja jooksul ka kasvatavad,
siis Euroopa ei näi kuuletuvat.
Euroopa elab mingisuguses poliitikajärgses maailmas,
mingis kantilikus paradiisis. See on probleem.
Immanuel Kanti paradiisis.
Kuid maailmas domineerivad rahvusriigid. Eksisteerivad huvid.
Peame end kaitsma ja tihendama julgeolekukoostööd
omavahel ja ameeriklastega.
See on ainus retsept, kui tahame pikemas perspektiivis olla
poliitiliselt ja majanduslikult konkurentsivõimelised.
Kui me seda ei tee, jääme kaotajaiks.
Alatähtsustamata rahvusideed ja -identiteeti
peame eurooplastena mõistma,
et peame koos töötama, et maailmas oma rolli mängida.
Ja tuleb mõista, et oleme üksi liiga nõrgad,
et midagi korda saata.
Peame seisma ameeriklaste kõrval,
sest oleme neist sõltuvad.
Kuid kolme järjestikuse valitsuse ajal Washingtonis
on nähtud tagant juhtimist. See mõiste algas Obama valitsusest.
See viis isolatsionistide arvu kasvuni Demokraatlikus parteis,
mis on traditsiooniliselt olnud pigem globalistlik.
See mõjutas Trumpi valitsust ja jätkub nüüd Bideni ajal.
Näib, et see ei käi juhtimise kohta.
Mõistate ilmselt, et selja tagant juhtimise lööklause
ajab mul kuklakarvad püsti tõusma.
Sõjaliselt tähendab tagantpoolt juhtimine argpükslust.
Juht peab ees olema. Muidu ei tule jalavägi kunagi järgi.
Tagantpoolt juhtimine on nonsenss ja poliitiline lööklause.
Selle mõtles välja keegi, kes pole valmis riske võtma.
Kuid kas see fraas ei toonud Hiinat strateegilisse võimuvõitlusse?
Oleme, teame end olevat konkurentsiväljal.
Teame sedagi, et sõltume eurooplaste ja ameeriklastena
avamere vabadusest.
Kui see Lõuna-Hiina merel ohtu satub,
on asi meie rahvuslikes huvides. 44 % maailma kaubandusest
käib Malaka väina kaudu.
Kui see blokeerub, oleme väljas.
Sama seis on arenemas ka Põhja-Jäämerel,
mis võib 2030. aastaks sulanud olla.
Kui me pole valmis kaitsma avamere vabadust,
variseb kogu meie süsteem kokku.
Kui ameeriklased on valmis seda kaitsma, peame neid toetama.
Vajadusel peame võitlema nende kõrval.
Ameeriklased peavad seda kaitsma,
sest nemadki tegutsevad oma huvide põhjal.
Kui Hiinal lubatakse tõusta regionaalseks jõuks,
muutuvad asjad otsustavalt.
Ameeriklased jäävad sinna maailmajakku
ja püüavad avamerd kontrollida.
Kuid meiegi sõltume kaubandusest ja ekspordist.
See käib meritsi, mitte maitsi. - Absoluutselt.
Tahan muuta veidi vaatenurka,
sest mereliikluse vabadus--
Hiinaga on liidus üha rohkem riike,
nagu Iraan ja teised samameelsed maad,
kes ähvardavad mereliikluse vabadust ka Hormuzi väinas,
Bab el Mandebis ja teistel aladel,
mis on elutähtsad mineraalide ja toornafta poolest.
Kolmandik maailma naftast liigub selles kanalis.
Kuivõrd püüavad eurooplased ühiselt,
lisaks brittide, prantslaste ja teiste eurooplaste tegevusele,
tõhustada kohalolu teistel aladel ja demonstreerida jõudu?
Euroopas mõistetakse küll, et peame tegutsema ühiselt,
kui kohtame väliseid võitlejaid ja tegijaid, nagu Hiina.
Kesk-Euroopa maad tahavad toetada Saksamaad ja teisi riike,
kellel on sama poliitika nende mängijate suhtes,
sest üksikute riikidena oleme liiga nõrgad
selle väljakutse ees.
Hiinal oli hea formaat Kesk- Euroopa maadega tegelemiseks.
Algul oli see 16+1, seejärel 17+1.
Hiina tahtis Euroopa Liitu jagada ja teha eraldi kokkuleppeid
Kesk-Euroopa ja Lääne-Euroopa maadega.
Meie meelest oli see vale suund.
Meie meelest peaksime olema ühtsemad
ja laskma Euroopa Komisjonil
või Euroopa institutsioonidel
esindada Euroopa huve.
Hetkel on meie meelest veidi problemaatiline,
et juhid, nagu president Macron ja vahel ka liidukantsler Scholz,
esindavad Euroopat suhetes nende maadega.
Kuna Euroopa institutsioon kuritarvitab oma võimu?
Ei, minu meelest nad tahavad seda teha.
Nad tahavad upitada oma poliitilisi positsioone
ja esineda Euroopa juhtidena.
Võime aktsepteerida Euroopa juhina Micheli või van der Leyenit,
pean silmas meid poolakaid, kes räägivad meie nimel,
kuid me ei saa aktsepteerida Poola esindajaina teiste riikide juhte.
See on probleem Euroopa Liidus.
Üks selline on Normandia foorum Ukraina ja Venemaa asjades.
Selle rajasid Prantsusmaa ja Saksamaa. Nad ei esindanud EL-i.
Kui EL oleks kohal olnud, oleksime selle heaks kiitnud,
sest meil on seal mõju ja hääleõigus.
Ja siin on probleem EL-i juhtimisega.
Poliitikud püüavad aeg-ajalt esindada ilma formaalse õiguseta.
See nõrgendab Euroopa institutsioone.
Muidugi mõistavad seda Hiina sarnased riigid.
Nad vestlevad pigem Prantsusmaa ja Saksamaaga
kui ühtse EL-iga.
Talle on vaevalisem, kui ta on silmitsi ühtse seisukohaga.
Nii Venemaal kui Hiinal on sama lähenemisviis -
üksikriigid, kahepoolsus,
sest nemad on alati suuremad kui üks meist.
Kuid EL on neist suurem,
mitte rahvaarvult Hiinast suurem, kuid mitmes muus mõttes.
Naaseksin kindral Naumanni öeldu juurde avamere kohta.
Soome oli Arktika Nõukogu eesistuja aastail 2018-2019,
mil mul oli au seal esimees olla.
Seal osalesid kõik Põhjamaad, Kanada, USA ja Venemaa.
See oli väga tähtis. Praegu on see sõja tõttu halvatud.
Hiina pööras sellele suurt tähelepanu.
Nagu kindral ütles on Lõuna-Hiina meri oluline,
kuid Põhja-Jäämeri ja arktilised mereteed on tõusmas,
kui jääkate kaob. Sellega on seotud tohutud huvid.
Loodan, et EL huvituks tõsiselt
ja toetaks Põhjamaid,
sest see on maailma jaoks alternatiivne kanal.
See on tähtis ka Venemaale,
sest ta toimetab sealtkaudu
vedeldatud maagaasi.
Teekond Euroopasse lüheneb.
Ka hiinlased võiksid seda kasutada
ja mööduda Lõuna-Hiina mere Euroopa-tarnetest.
Venelaste positsioon on selleski tugev.
Euroopa peaks olema kahel alal varasemast palju tõhusam.
Olen teiega nõus. Peame tõhusamalt koostööd tegema.
Hetkel on meil kompromiss immigratsiooni küsimuses.
See võttis aastaid. - Seitse aastat.
Lõpuks oleme koos palju karmimad.
Isegi Saksamaal nõustusid rohelised piirangutega
ja koostööga illegaalse immigratsiooni peatamiseks. Kuid--
Kas see pole liiga hilja? - Kunagi pole liiga hilja.
Kaitsepoliitika ja energiapoliitika.
Tänapäeva energiapoliitika nõuab koostööd,
et kindlustada pika perspektiivi energiasõltumatus,
energia import
ja kaitsepoliitika.
Kui küsida ungarlaselt, poolakalt, eestlaselt,
soomlaselt, horvaadilt või sakslaselt,
toetab ta kaitsepoliitikas koostööd.
Keskendume kaitsepoliitikale, mitte sooküsimustele.
Keskendume sellele, mis on tähtis ühiskondadele.
Hakkame tegema koostööd konsensuse madalaimal tasemel.
Tahaksin siirduda teema juurde, millest me pole veel jõudnud rääkida,
ja see on Venemaa-Ukraina konflikt.
Ukraina käivitas 5. juunil vasturünnaku.
Selle kohta on seni vähe infot saada.
See näib siiski olevat vähemalt problemaatiline.
Alustame teist, kindral.
Mis võimalus Ukrainal on?
Tal pole sellist jõudu,
mida rünnakus oleks vaja kaitse murdmiseks.
Edeneda püüdvate venelaste kaitsehoiak
pole samuti kuigi sidus, kui nii võib öelda.
Mul on raske hinnata, sest minulgi pole palju infot.
Imetlen ukrainlaste uljast võitlust,
kuid tean kogemusest,
et miski pole nii raske kui rünnata kindlustatud positsioone
ilma rõhuva arvulise ja materiaalse eeliseta,
mida ukrainlastel pole.
Neil pole ülekaalu õhus, mis on suur puudus sellises võitluses.
Ma ei saa anda mingit selget hinnangut.
Tean lihtsalt liiga vähe olukorra kohta väljal,
et osata öelda, kas see õnnestub neil või mitte.
Arvan, et lõpuks näeme
samasugust kurnamissõda nagu talvel.
Prof Czaputowicz.
Näib, et olukord on väga raske.
On palju kergem kaitsta kindlustatud positsioone kui rünnata.
Vaja on palju rohkem vägesid. Neil päevil on eelis kaitsetegevusel.
Minu meelest võis see olla viga Lääne poolt
õhutada ukrainlasi ja öelda, et neilt oodatakse rünnakut.
Ehk oleks olnud parem anda ukrainlastele rohkem aega,
mitte oodata konfliktile kiiret lahendust.
Kas seda vasturünnakut ajendas Lääne väsimus?
Minu meelest tahtsid poliitikud tulemusi.
Nad ütlesid: "Anname teile relvi,
kuid meie ühiskonnad peavad nägema, et investeering tasus ära."
Sama oli ka USAs.
Poliitikud tahavad tulemusi ja tõendeid eriti enne valimisi.
Ja Lääne ühiskonnad küsivad alati, kas tasub osaleda.
See on ehk väsimus,
kuid minu meelest peaksime mobiliseerima rahvusvahelist üldsust
ja nende maade ühiskondi
ning aktsepteerima, et konflikt võib venida.
Lääne võimalus peitub tehnoloogilises paremuses,
kuid ka sanktsioonides. Kui need kehtestatakse,
on Venemaal raske investeerida oma süsteemide uuendamisse.
Samas saavad venelased pidevalt kogemusi juurde.
Nad moderniseerivad oma armeed. Nad on valmis võitlema
ja kohanevad olukorraga.
Ja Venemaa saavutab eelise NATO maade üle,
kes naudivad rahuaega, sõjaga kokku puutumata.
See on NATO-le suur probleem.
Lahenduseks on seega sanktsioonide säilitamine
ja pika perspektiivi poliitika.
Ehk võiksime mobiliseerida rahvusvaheliselt riike nagu India.
Ehk on võimalik ka Hiinat neutraalsemale seisukohale tuua.
Praegu plaanib USA välisminister Blinken Hiinat külastada
ja vestleb ka teiste maadega. Võimalik, et just nende mõtete tõttu.
Minu meelest on tähtis mõista,
et see konflikt võib kesta kauem kui ootame.
Vabanesime COVID-ist, mis oli ühiskondadele kõva löök
majanduslikult, vaimselt ja muidu.
See kestis 1,5 aastat ja inimesed liikusid edasi.
Nüüd on meil konflikt, mis on kestnud järgmised 1,5 aastat.
Oleme püüdnud toetada.
Olem kannatanud kalli kütuse, nafta, elektri,
toidu ja kõrgete intresside ja suure inflatsiooni all.
Koos COVID-iga on käinud kolm aastat võitlemist.
Kui kaua inimesed jaksavad?
Ise olen muidugi arvamusel, et peame toetust jätkama,
sest küsimus on ka meie demokraatias.
Kuid usun, et näeme, kuidas EL valimistel
lisanduvad hääled, mis küsivad,
miks peaksime ohverdama kõik kellegi teise pärast.
Minu meelest on see ohtlik mõte, kuid näen seda ilmumas.
Sama kergelt võib näha, kuidas Venemaa ja Hiina
avaldavad küber-hübriid-propaganda teemaga survet
sellele poolele Lääne ühiskondades.
Mis puudutab sanktsioone,
siis need tegelikult ei kahjusta Venemaa majandust.
Esimesed sanktsioonid aastail 2014-2015
aitasid venelased iseseisvusele põllumajandustoodetes.
Hüpotees on, et 7-10 aastaga
muutuvad nad sõltumatumaks tehnoloogia osas.
Sanktsioonid seega ei tööta.
Teiseks Tšehhi president, kindral Pavel ütles ukrainlastele
kuu aja eest: "Ärge rünnake, enne kui olete valmis."
Ja kolmandaks peavad ukrainlased jätkama võitlust,
et oma territooriumid tagasi saada. Sellest tuleb pikk sõda.
See meenutab 1. Maailmasõda.
Kas diplomaatia ei tule kõne alla? - Ei. Räägin praegu ukrainlastest.
Tuleb muuta perspektiivi. Ukraina ei kontrolli 20% territooriumist,
kuid Venemaa pole vallutanud ülejäänud 80 protsenti.
Tuleb seega mõelda nii, et see on uue projekti lähtekoht.
Muudame maa läänelikuks. Sellest saab tõeline demokraatia,
maa, kus valitsevad vabaduse ja õiguskorra põhimõtted.
Teeme sellest eduloo. Ehitame maa uuesti üles.
Teeme seda EL-i ja Lääne rahaga.
Naabruses asub Poola, kes on edulugu.
Peame vaid vaatenurka muutma.
Jätkame võitlust territooriumide tagasi saamiseks.
Peab toimuma muutus. Ei tohi rünnata, kui ei olda valmis.
Pole vaja rünnata rünnaku pärast.
Kui käivitada rünnak, peab see olema tõhus.
Ja seda ei tohi ette välja kuulutada.
Olen Timoga täiesti nõus.
Tähtsaim on, et Lääs jääb ühtseks
ja Ukrainale toeks.
Kui selles ebaõnnestume, on Putin ja Hiina võitnud.
Ja teiseks, arvatavasti sain valesti aru,
kuid ütleksin ise selgelt, et me ei tohi kunagi aktsepteerida,
et kasvõi toll Ukraina territooriumist
loovutatakse sõja tulemusel Venemaale.
Kui seda aktsepteeritakse, loobume igaveseks põhimõttest,
et territooriume ei tohi jõuga anastada.
Muidu hakkab maailmas valitsema džungliseadus.
Seepärast peab sellest põhimõttest mis tahes hinnaga kinni hoidma.
Toon näiteks Baltimaad.
Minu maa ei aktsepteerinud kunagi
NSVL-i okupatsioonivõimu Baltimaades.
Saksamaa ja USA olid vist ainsad, kes seda ei tunnustanud.
Ajalugu räägib, et meil oli õigus,
ja sama saab olema ka Ukrainaga.
Tuleb olla kannatlik ja püsida kursil.
Räägin praegu psühholoogiast.
Prantslased ei aktsepteerinud Elsassi ja Lotringi kaotamist.
Nad võitlesid 50 aastat ja ehitasid uut poliitikute põlvkonda,
et piirkond tagasi võtta.
Kuid see ei takistanud neil oma riiki arendamast.
Ütlen, et ukrainlased jätkavad võitlust oma alade tagasisaamiseks.
Kuid psühholoogilise eduloo tõttu
tuleb keskenduda sellele, mis on juba saavutatud -
80% on endiselt ukrainlaste käes.
Jääb illegaalse rände teema,
isegi kui olete optimistlik uue kokkuleppe suhtes--
Ma pole optimistlik. Olen lihtsalt realistlik.
Oma riigi kaitsmiseks
on riigi ühtsus vähemalt kultuuriliselt ülitähtis
tänapäeva reaalsuses. Nägime seda Ukrainas ja mujal.
Euroopas väheneb võitlustahe.
See näib avaldavat tulevikus mõju sellele,
mida Euroopa ehk taluda suudab.
Ka mina tahaksin jääda optimistlikuks.
Kindral Naumann, mis suunas lähitulevikus liigume?
Kõigil on veel paari lause võrra aega.
Peame rääkima oma kodanikele, ja räägin praegu sakslastest,
et õnnelikud, mugava elu päevad,
kui teiste heaks ei pea midagi tegema, on möödas.
Peame vastu pidama, võitlema
ja olema valmis kaitsma oma väärtussüsteeme
ja vajadusel selle eest võitlema.
Näen Euroopa Liidu ühtsuse kasvu väljakutsete ees
ja Ukraina toetamises.
Loodan, et EL jääb ühtseks.
Lisaks mõistetakse transatlantiliste sidemete väärtust
meie julgeolekule.
Täheldan ka integratsiooni EL-is
ja soovi laieneda Ukrainasse, Moldovasse ja mujale.
Riigid on üksteisele lähemal kui enne sõja algamist.
Vajame edulugusid.
Edu tuleb töö tegemise ja oma juurte hindamisega.
Meil on suurepärane ajalugu ja head juured.
Austagem neid ja näidakem maailmale, et see on õige tee.
Peaksime aktsepteerima oma pärandit.
Peaksime tugevdama koostööd kesksetes valdkondades.
Ja peame uskuma oma võimalustesse
jääda innovatiivseimaks piirkonnaks maailmas,
pean silmas Ameerika ja Euroopa kontinente.
Meie aeg on otsas. Aitäh, kindral Naumann,
prof Czaputowicz, hr Soini ja prof Kovac, saates osalemast!
Aitäh vaatajaile! Järgmise korrani! Head õhtu jätku siit Helsingist!
Lähis-Ida, tsivilisatsiooni hälli, on tuntud iidsetest aegadest
ühe maailma keerukaima ja konfliktseima piirkonnana.
See rahvaste, religioonide, võimude ja mõjude kobar
võib jääda mõistatuseks ka targimaile.
Iga minut pommitatakse meid infoga,
millest osa peab paika, kuid enamik on ebatäpne.
TV7 Israel kutsub vaatama ja kuulama tippasjatundjaid,
kelle enamik on osalenud Lähis-Ida vormiva poliitika koostamisel.
Vaata teisipäeval ja reedel netist Jeruusalemma Stuudiot,
Kui sisu on oluline.
JERUUSALEMMA STUUDIO TEISIPÄEVAL JA REEDEL 20.30