EUROOPA STUUDIO
Venemaa ettekavatsetud sissetungist Ukrainasse on möödas 14 kuud.
Tulemuseks on kümned tuhanded hukkunud
ja Euroopa tõsiseim pagulaskriis pärast 2. Maailmasõda.
Kuigi sõda on kestnud 14 kuud,
pole ei Venemaa ega Ukraina jõudnud oma poliitiliste sihtideni.
Enamiku Lääne luureteenistustee hinnangul
konflikt Euroopas venib
ja levib potentsiaalselt ka teistesse piirkondadesse.
Euroopa maadel on raske harjuda muutuva tegelikkusega
strateegilisest võimuvõitluses.
Samal ajal ähvardab kõikuv migratsioonipoliitika
kontinendi demograafilist koosseisu.
Tere! Olen Jonathan Hessen. Vaatate Euroopa Stuudio 15. saadet.
Euroopa sise- ja välisasju analüüsivad
erukindral Klaus Naumann,
Saksamaa Bundeswehri eksjuht
ja NATO sõjalise komisjoni esimees.
Rafael Bardaji, ühenduse Worldwide Strategy juht
ja eksjulgeolekunõunik Hispaaniast.
Professor Uri Rosenthal, endine Hollandi välisminister.
Ja Timo Soini, Soome endine välisminister ja asepeaminister.
Aitäh osalemast!
Kindral Naumann, alustame Ukraina sõjast.
Sõda ja lahingud jätkuvad.
Milline on teie arusaam praegusest olukorrast?
Alustan sellega, et on äärmiselt suur rõõm olla siin
esimest korda NATO territooriumil.
Minu meelest on see üks suuremaid saavutusi
viimase 14 kuu ajal, kui sõda käib.
Ise küll arvan,
et sõda pole peetud 1 kuud, vaid peaaegu 10 aastat.
See algas Krimmi annekteerimisega Venemaa poolt 2014. a.
Kui uurida praegust olukorda,
siis minu meelest tuleb tõdeda, et oleme patiseisus.
Me ei tea täpselt, kes on all või kes peal.
Olen vastu poliitikute lõtvadele kõnedele,
mille väitel Ukraina võit on lähedal.
Seda on täiesti võimatu praegu ennustada.
Hoian muidugi pöialt, et see neil õnnestuks.
Kui nad läbi kukuvad,
saame näha maailma, kus võimu luuakse jõu kasutamisega.
Selline maailm on meile kõigile väga ohtlik.
Seepärast loodan ja hoian pöialt, et Ukrainat saadab edu,
kuid ma ei saa rääkida võitmisest.
Ma ei tea, kust Ukraina oma kevadrünnaku käivitab.
Ma ei suuda hinnata selle lõpptulemust.
Kui pole teada, kus nad ründavad,
on võimatu hinnata, millised on võimalused.
Kõik sõltub sellest, et jääksime Läänes sidusaks
ukrainlaste kõrval ja teeksime kõik, mis suudame.
Ja pole vaja rääkida Putini kõrvaldamisest,
nagu üks prominentne isik Saksamaal viimasel ajal teinud on.
Minu meelest on see väga rumal,
sest see viitab režiimi vahetamisele.
Kui pakkuda Putinile tsiteerimiseks selliseid lööklauseid,
siis kogub ta enda selja taha rohkesti toetust
nn kolmandas maailmas.
Naasen uuesti sissejuhatuse juurde.
Lõppkokkuvõtes tähendab see sõda
uue maailmakorra loomise algust.
See ei piirdu vaid Euroopaga.
Sellel on palju ulatuslikum, ülemaailmne mõõde.
Dr Rafael Bardaji.
Kui rünnak algas,
arvasime, et Ukraina ei saa sõda kaotada,
kuid Venemaa ei saanud võita.
14 kuud hiljem on olukord vastupidine.
Nüüd on rünnak Ukraina käes.
Ukraina ei saa sõda võita, aga Putin ei saa seda ka kaotada.
Ma ei tea, kuidas võrrandit lahendada.
Kõik ootasid kevadel rünnakut või vasturünnakut.
Teame, et mõlemal on probleeme varustuse ja laskemoonaga.
Võitlustahet ja auahnust veel jätkub,
nii et poliitilised kõnelused pole lähitulevikus võimalikud.
Kui üks neist võidab, peab see olema sõjaline võit.
Kumb seda suudab? Ma ei tea, sest olen hämmingus.
See on siiski teada
teleesinemiste, propaganda või narratiivide järgi,
et Venemaal lõppevad 2024. a lõpuks tankid,
kui varustuse kasutus jätkub endisel tasemel.
Ka ukrainlased ei suuda oma laskemoonavarusid täiendada,
kui Lääs, eriti NATO, talle varustust juurde ei saada.
Ma pole kindel, et suudame seda.
Meie tootmisvõime on juba praegu proovile pandud.
Sõja lahendust annab oodata.
Lähitulevikku on väga raske ennustada.
See on siiski teada, et mis infot Pentagonist ka ei lekkinud,
osutus see igal juhul tähtsusetuks.
Teine tähtis termin siin stsenaariumis on tuledistsipliin.
Olen uurinud hoolikalt mõningaid tähtsaid lekkinud dokumente.
Ma ei näe neis midagi uut.
Vägede ja Leopardide liikumised olid venelastel juba teada.
Minu meelest on hämmastavaim see,
kui palju CIA analüütikud kogu oma infoga eksisid.
Nad hindasid Venemaa kavatsusi ja võimeid täiesti valesti.
See on üllatav.
Mida rohkem infot on, seda rohkem eksitakse.
Lubage öelda,
et olen Klaus Naumanniga ühel nõul selle suhtes,
millest räägitakse, kui jutt käib sõja võitmisest.
Mul on hetkel süngevõitu nägemus,
kui Venemaa-Ukraina sõda on kestnud 14 kuud.
Mind ehmatas, kui üks rahvusvaheline ekspert ütles,
et nüüd otsitakse juba tasakaalu,
et hoida Vene-Ukraina sõda
globaalseks sõjaks muutumast.
Teiseks tekitab mulle täna muret see,
kas pooltel - Läänel ja teisel poolel,
on konfliktis jooni, mille ületamist ei aktsepteerita.
Mõned ütlevad, et üks selline joon Lääne jaoks,
ja eriti USA jaoks,
on mitte lasta Ukrainal minna seiklema Krimmi.
Teise poole all mõeldakse Hiinat.
Ta olevat öelnud Putinile,
et ei tohi minna tuumaseiklustele.
See on juba midagi.
Ja see selleks,
paljud muidugi ootavad
veelgi karmimaid lahinguid nüüd kevadel, kevadrünnakut.
Mida see endaga kaasa toob?
Samal ajal räägitakse teatud hetkel kurnamissõjast.
Mind huvitab ka
ka mõlema poole sõjaline suutlikkus.
Näiteks Lääne pool, ja siin on vastavaid eksperte,
räägitakse palju kaitsetööstuse võimaluste
ja võime piiratusest.
Mina näen hetkel selliseid asju.
Tõepoolest. Hr Soini, palju õnne Soomele,
et teist sai potentsiaalselt võitva poole liige. Aeg näitab.
Aitäh. Soomlasena tahan muidugi tõdeda,
et konflikti suurimaid tulemusi on olnud Soome NATO-liikmelisus.
Olen teeninud aastaid ministri ja poliitikuna selle nimel.
On paradoksaalne ja isegi mõneti kummaline,
et Venemaa rünnak Ukrainasse võimaldas Soomel NATOga liituda.
Soome rahvas palus üksmeelse enamusega,
ja avaldas otsustajaile survet, et nad taotleksid NATO liikmelisust
ja viiksid asja võimalikult kiiresti lõpule.
Ja nüüd on Venemaal Putini agressiooni tulemusel
NATOga varasemast 1340 kilomeetrit pikem piir.
See on rohkem kui kõigil NATO-maadel varem kokku.
Ja meie perspektiivist oli suhteliselt hea saavutus
ühineda umbes aastaga.
Muidugi on meie regioonis veel üks puudujääk -
Rootsi liikmelisus on veel õhus.
See võib pikaks venida.
Kui vaadelda Baltimaade
ja Läänemere piirkonna kaitset,
pole see ilma Rootsita täiesti võimalik.
Aga mis puudutab sõda ennast, siis me ei või teada.
Muidugi peab iga poliitik või ametnik ütlema,
et Ukraina võidab. Ja ma tõesti loodan seda.
Kuid see on kestnud 14 kuud.
Hukkunud on kümneid tuhandeid inimesi.
Inflatsioon jätkub; intressid tõusevad;
toidu hind on taevasse tõusnud.
Meil on väga vähe liikumisruumi.
Ja lõppu pole näha, mis on ka murettekitav,
kui arvestada ka juhtimisdefitsiidiga.
Kindral Naumann, loen ühe tsitaadi
kindral Carl von Clausewitzilt,
kelle ühendust te sajandivahetusel juhtisite.
Ta ütleb: "Sõda pole üksnes poliitiline akt,
vaid tõeline poliitiline tööriist, poliitilise suhtluse koostis,
selle teostamine teiste vahenditega."
Mis on Venemaa poliitika?
Tugev jõud on üks selle elemente, kuid lisaks on ka majandus.
Näeme, mis toimub BRICSis.
Venemaa on üha tihedamalt seotud
India, Hiina, Brasiilia ja Lõuna-Aafrikaga.
Samal ajal kogub ta diplomaatilisi saavutusi maades,
mis näivad osutavat üha tugevamat vastuseisu
Lääne või USA hegemooniale.
Lõpuks ähvardab see ka Euroopa ühtsust.
Näiteks Prantsusmaa kaalub oma teekonda
strateegiliselt lahus transatlantilisest alliansist.
Kuidas te seda kõike tõlgendate?
Alustan esmalt sellega,
et tuleb eristada
Venemaa operatiivseid ja strateegilisi eesmärke.
Operatiivselt on poliitilistes terminites
minu meelest tegemist aja võitmisega
kuni Lääne ühtsuse võimaliku kõikumalöömiseni
USA tulevases presidendivalimiskampaanias,
mis algab tänavu novembris.
Nad näevad, et Lääne erinvais paigus
ollakse valmis käivitama rahukõnelusi,
ja need aitaksid vaid Putinit.
Kohe, kui ta teab, et võib vähegi võita,
on ta juba edu saavutanud.
Sel juhul on rünnak toonud talle
regionaalseid ja poliitilisi võite.
Aga see on üksnes operatiivne eesmärk.
Strateegilises mõttes usun, et Putin sihib
tulevase maailmakorra elementide loomisele,
mille ta tahab rajada, ja võimalik et ehitada sellele,
mida nimetasite alguses BRICSiks -
Brasiilia, India, Hiina,
Lõuna-Aafrika ja Venemaa.
Ta võib ehitada selle alusel uue majandusliku jõujaama.
See võistleks meie läänemaailmaga,
sest me kõik sõltume mingil määral BRICS-i maadest.
Peame vähendama oma sõltuvust
ja riske, nagu väljendas Ursula van der Leyen.
Mulle näib, et Putin sihib
vähemalt mingit uut tüüpi koostöövormi.
Koostöö keskenduks LAV-ile, Brasiiliale,
võimalik et Indiale,
ja Hiina juba ongi Venemaa liitlane.
Kui see on strateegiline eesmärk,
võib see viia Lääne strateegilise hukuni.
Ja see on Putini lõplik strateegiline siht.
Huvitav. Dr Bardaji.
Donald Rumsfeld ütles kunagi:
"On asju, mida teame, asju, mida me ei tea,
ja asju, mille olemasolust me isegi ei tea."
Hetkel on viimane kategooria suurim.
Sõda ja strateegiline olukord on täis paradokse.
Võtame näiteks Soome õnnitlemise NATOga liitumise puhul.
Kui see on parim, mis sellest sõjast saada on,
tuleb Putinile saata kuu parima NATOsse värbaja medal.
See pole reaalsus. On hea, et Soome ühines ja peagi ka Rootsi.
Aga teine pool on see, et Hiina ja Venemaa on leidnud teineteist,
nagu ka Venemaa ja Iraan. See on murettekitav,
sest see on Läänele pika perspektiivi strateegiline väljakutse.
Teiseks oleme olnud ühtsed,
sest USA praegune valitsus tegi suunamuutuse
Euroopa huvide edendamiseks.
Kahe aasta pärast võib Washingtonis võim vahetuda.
Kui võimule tuleb vabariiklane,
võib soov jätkata Ukraina toetamist vaibuda.
USA võib paluda Euroopal võtta oma koht Ukraina toetajana.
Kas oleme selleks valmis? Ma ei näe Euroopa nägemust
veel pärast 14 kuud. Liiga palju on hajutatust.
Minu meelest pole olukord veel sugugi selge.
Kardan, et asjad liiguvad liiga kiiresti
ja me ei pööra piisavalt tähelepanu strateegilise olukorra nüanssidele.
Prof Rosenthal.
Esmalt tahan kinnitada
BRICSi kohta esitatud perspektiivi.
Brasiilia panustab sellesse Lula juhtimisel üsna põhjalikult.
See kõik kuulub suuremasse tervikpilti,
mida meie Lääne mentaliteet ei nõustu seedima.
See on see, et Venemaa pole nii isoleeritud
või nurka surutud kui tahaksime.
Ja on teisigi peale BRICS-i,
kes nimetavad end nö mitteühinenuiks.
Eksisteerib veelgi suurem pilt.
Kui näiteks vaadata Venemaa ja Hiina kohtumist
Shanghai Koostööorganisatsioon.
On äärmiselt tähelepanuväärne,
et Iraan ja Saudi Araabia
on praegu selles organisatsioonis vaatlejaliikmed.
Toon esile ka teise vaatenurga
Venemaa positsiooni kohta.
Muidugi on Hiinast saanud
Ukraina sõja tulemusel number üks
ja Venemaast saanud number kaks maade omavahelistes suhetes.
Samal ajal ütleksin,
et peame võtma tõsiselt arvesse üht fakti.
Nimelt, kui ütleme,
et Lääs on moraalselt ja väärtustelt kõrgemal
kui teine pool,
see teine pool väidab rohkem kui iial varem, Xi Jinping,
et on moraalselt ülimuslik.
Lugu pole sugugi lihtne.
Siin on kultuuriline ebakõla.
Olen kuulnud vähemalt kaht erinevat luureanalüütikut
erinevatest riikidest teineteisest lahus ütlemas,
et Hiina pole veel valmis toetama Venemaad Ukraina sõjas.
Asi on selles, et Hiina ei usu,
et eurooplased on pühendunud transatlantilisele liidule.
Hiina näeb seda võimalusena asja enda kasuks pöörata.
Kas peate seda võimalikuks?
Sellega tuleb kindlasti tõsiselt arvestada.
Samal ajal mõtlen sellele,
mida Xi Jinping ütles viimati rahvakongressil.
See erines oluliselt sellest,
mida Hiina juhtkond on aastaid
oma programmis kuulutanud.
Hiina väidab nüüd selgelt esimest korda,
et on moraalselt kõrgemal,
kui see, mida meie Läänes võime oma rahvastele anda.
See pole tähtsusetu. See on tõeliselt oluline.
Ja muidugi on Hiina,
nagu mõned ütlevad, et kohe alguses mullu veebruarist alates
on Venemaa muutnud end teatud mõttes marionetiks
suhtes oma hiina vennaga.
Samal ajal vajab Hiina teatud mõttes Venemaad.
Kui mõtleme mitteühinenud maadele,
nähakse Venemaad mingil huvitaval ja olulisel moel
mitteühinenud maades aktsepteeritumana
kui Hiinat, kes on neid viimastel aastatel täielikult ekspluateerinud.
Ma ei ütleks 'mitteühinenud'. Nad kõik on joondunud Hiinaga.
Hr Soini, kuidas teie seda näete?
BRICS on kohati Venemaa ja Hiina juhitud koalitsioon.
Kuivõrd vastab see Lääne G7-le?
Usun, et nende tähtsus kasvab.
Mõtleme näiteks, mis on ÜROs viimasel ajal toimunud.
Venemaa oli alles hiljuti
kuu aega Julgeolekunõukogu eesistuja.
Venemaal on ÜROs 1000 töötajat.
Kui vaadelda laiemalt Indiat, LAV-i,
Brasiiliat, Lulat ja kõike muud, siis nende mõju on suur.
Nad impordivad Hiinasse suures koguses soja.
Tohutul hulgal.
Need sidemed on teatud mõttes tihenemas
uduvõrgu taga.
Kui vaatame ainult sõda, toimub kõrval pidevalt igasugu asju.
Ja see on tõeliselt ohtlik.
Ja tervikpilt eurooplaste vaatevinklist on muidugi see,
et Suurbritannia on väga pühendunud transatlantilistele suhetele,
aga väljaspool Euroopa Liitu.
Mis juhtub transatlantiliste suhetega?
Ja järgmisel kevadel on europarlamendi valimised.
Millist tulemust neist võib oodata?
Europarlament ja -komisjon on föderaalstruktuurid.
Rahvuslikke valitsusi
juhivad rahvuslikud huvid.
Kuidas need tervikpildis kokku sobivad?
See on tõesti kuu teema.
Ja Indias näib Modi olevat hetkel
äärmiselt tugeval alusel.
Ja Hiina. Nad ei pea muretsema valimistulemuste pärast,
kuid kõik Läänes peavad tavaliselt muretsema.
Tavaliselt valitsusparteid kaotavad valimised ja opositsioon võidab.
Ja see on tõeliselt suur asi. Mis saab Macronist ja Prantsusmaast?
Kes on EL-i lipulaev?
Kes juhib EL-i ja mis suunas?
Lisaksin veel India kohta nii palju,
et välisminister Jaishankar kannab vähemalt avalduste põhjal
ajaloolistel põhjustel Euroopa suhtes vimma.
Tõsi. Hea tähelepanek.
Kindral Naumann, liigume veidi teise teema juurde.
Prof Rosenthal mainiski, et Hiina on palunud Venemaal
mitte kasutada tuumarelvi sõjas Ukraina vastu.
Tal on muidugi oma strateegilised huvid.
Viimaste uudiste järgi tundub,
et nii Hiina kui Venemaa on lubanud,
vähemalt teatud ametnike avalduste põhjal,
tuumatehnoloogilist abi Iraanile, kui rääkida tuumarelvade levikust.
Kas peate sellise stsenaariumi puhul võimalikuks
tuumavõidurelvastumise arenemist?
Venemaa juba osaleb jõuliselt.
Nägime hiljuti kohtumist
Sergei Lavrovi ja Türgi välisministri vahel.
Nad rääkisid vene tuumareaktorist Türgis.
Näib nagu Lääne sanktsioone,
mida vähemalt reklaamitakse halvavatena,
ei võeta mitmetes Lääne partner- ja NATO liikmesriikides tõsiselt.
Kahjuks kardan, et sul on õigus.
Sanktsioone pole eriti tõsiselt võetud.
Iraan on edenenud jõuliselt,
kasutades igasugust legaalset ja illegaalset koostööd.
Põhja-Korea, mida te ei maininud, mõlkus meeles
sugugi mitte tähtsusetus mõttes tehnoloogia tarnimisega.
Minu meelest peaksime pidama Iraani
praktiliselt tuumariigiks.
Ta on vaid paari kuu kaugusel sellest,
et suudab valmistada
vähemalt mingi lihtsa tuumapea,
mis võib palju kahju tekitada.
Kui see juhtub ja Iraan teatab, et omab tuumarelva,
oleks ta samal tasemel
kui Põhja-Korea paari aasta eest.
Siis algaks Lähis-Idas kahtlemata tuumavõidurelvastumine,
mis on Euroopa vahetus läheduses.
Võib olla,
et ei ühelgi võimalikul tuumariigil Lähis-Idas
pole kogemust ja tarkust, mis on stabiilsetel tuumariikidel.
Teame, et neil on tuumarelv,
kuid samas on teada, et nad ei kasutaks neid kunagi.
Selle asemel võib neil uutel maadel tekkida kiusatus
kasutada tuumapäid regionaalses konfliktis,
mis muutuks automaatselt ülemaailmseks.
Usun, et hiinlased ütlevad avalikult,
et nad ei kasuta tuumarelva esimesena kellegi vastu.
Probleem on siiski selles,
et nad ei pea Taivani välisriigiks.
See on Hiina jaoks siseriiklik probleem.
Kas ta võib kasutada tuumarelva omaenda riigis? Arvatavasti.
Ja näen praegu Venemaal,
et see liigub hiinastumise doktriini teel.
Kui viimasel ajal on Putinilt küsitud, mis Ukraina on,
näeb ta seda siseprobeelmina - Ukraina on Venemaa osa.
Oleme liikumas väga ähmase olukorra suunas.
See ähmasus tekitab pidevalt juurde ebastabiilsust.
Olukordadel on varasemast suurem kalduvus tahtmatult laieneda,
kui juhtub vigu.
Vaatamata sellele on Lähis-Idas tuumarelva omav Iraan
äärmiselt ohtlik riik.
See tekitab väga ohtliku olukorra.
Tal on vaid mõningad lõhkepead,
mis arvatavasti edendab mõtlemist,
et nad võib hävitada kirurgilise rünnakuga.
Neil pole veel ja neilt ei oodata ka
kontrollitava käsusüsteemi loomist,
mis meil oli külma sõja ajal Läänes ja NSVL-is.
Sõrm on peaaegu valmis päästikule vajutama.
Teised riigid peavad sellega arvestama.
Elasime aastaid, vähemalt meie ise, olukorras,
kus maailm oli jagunenud kahe superriigi mõjusfääri vahel.
Sealt liikusime 21. sajandi algul USA juhtimisel ühepooluselisusse.
Nüüd oleme poolusteta maailmas,
kus vahepealsed maad on olukorda ära kasutanud
ja edendavad oma agendat.
Olukord on ebastabiilsem. Näiteks Hiina ja Venemaa suhe
on vähem kui liit, kuid rohkem kui partnerlus.
Kuidas see areneb? Millised julgeolekugarantiid meil on?
Seda on liiga vara öelda.
Kuid me pole ajaloolased, vaid poliitikaanalüütikud.
Me ei saa oodata 200 aastat
Prantsuse revolutsiooni arenemist.
Tõsi. Professor?
Kas võin lisada ühe mõtte?
Poliitiliselt tuleb meeles pidada, et riik, kellel on tuumarelvi,
võib nautida privileegi,
et ei pea kunagi sanktsioone kannatama.
Seda näeb selgelt Ukraina konfliktis.
Krimmi puhul räägitakse joonest, mida ei saa ületada.
Mis muu saab see olla
kui Venemaa tuumajõu austamise iseheidutav mõju?
Kardame, et ta kasutab tuumarelva,
ja seepärast on Krimm jooneks, mida ei saa ületada.
See on vale. Me ei tohi aktsepteerida
tuumarelvariigi iseheidutavat mõju.
See on riskantne. Tean seda väga hästi.
Kuid ilma selle riskita
võib nii mõnigi riik hakata hankima tuumarelvi,
et vabaneda sanktsioonidest.
Olete öelnud, et parim viis sõdu vältida on valmistuda sõjaks.
Hetkel näib, et juhid ei paista valmistuvat millekski.
Mulle meenus, mida olete öelnud: "Juhtimises pole asi soosingus,
vaid raskete otsuste tegemises ja nende eest vastutamises."
Selliseid juhte täna pole. Kõik loodavad TikTok-põlvkonnale.
Viimase 20 aasta jooksul otsustasid kõik Lääne valitsused
loobuda suurtest külma sõja aegsetest armeedest
ja siirdusid bonsai-armeede juurde:
täpselt nagu puu, aga väiksemas mastaabis.
Ja nüüd käib Euroopas täieulatuslik sõda
ja me ei suuda midagi ette võtta.
Pole laskemoona ega valmidust neid valmistada. Pole tanke.
Mitu tanki Hollandil on? Ei ühtki. Suurbritannial on 22.
Saksamaal oli 10 aasta eest 3000. - Nüüd meil on koos Saksamaaga.
Meie valmisolek on kahanenud.
Tootmisvõime nõuab raha, tööjõudu ja aega.
Ja meil pole seda.
Ma ei taha professor Rosenthali sellepärast liiga palju kiusata,
aga rendime hetkel Saksamaalt 18 tanki.
Väljaõppe eesmärgil.
Oleme toonud oma relvajõud, vähemalt maaväed,
nüüd mõne päeva eest
täiesti Saksamaa alluvusse.
Selline on olukord.
Naasen veel kord tuumarelvade teema juurde.
Minu meelest on olukord sünge. Äärmiselt sünge ja tõsine.
Vaatame kaht suurimat kurjategijat - Põhja-Koread ja Iraani.
Ütlen seda keerutamata.
Donald Trump korraldas Põhja-Korea suhtes kohutava fiasko.
Ja Iraan. Osalen ulatuslikus töös,
et aidata Iraanis teisitimõtlejaid ja teisi.
Iraan. Meeleavaldused, brutaalne mahasurumine,
nagu ei iial varem.
Venemaale tarnitakse droone.
Ebastabiilsuse tekitamine regioonis.
Rakette toimetatakse nii Hezbollah'le kui Hamasile.
Hamas tulistas Liibanonist rakette Põhja-Iisraeli
alles hiljuti.
Neljandaks tuumarelvad.
Teenisin kümne aasta eest oma riigi välisministrina.
Juba siis räägiti sellest,
kuidas Rahvusvahelisel Aatomienergia Agentuuril IAEA-l
olid kõik tõendid eksitamise,
petmise ja muu kohta, mida Iraan tegi.
Lääs oli juba valmis tegutsema, kuid lõpuks ei tehtud midagi.
Seejärel sõlmiti 2015. a ühine, põhjalik tegevuskava.
Näiteks mina ise, nagu ka mu sõber Bardaji
ütlesime Trumpile: "Lõpeta see." Milline segadus!
Ja nüüd kestab see siiamaani.
Samal ajal oleme unustanud,
et Iisrael on juba ammu öelnud,
et asi pole üksnes tuumarelvades Iraani kätes,
vaid tema valmiduses ja võimes neid kiiresti valmistada.
Ja see piir on juba ammu ületatud.
See toob mind järeldusele,
et me ei suuda teha seda,
mida asja suhtes tuleks ette võtta.
Kardan, et seda ei tehtagi.
Ka Washingtonis räägitakse igasuguseid asju
sanktsioonide ja muu suhtes tegutsemisest.
Me anname ikkagi Iraanile järele.
See peaks lõppema.
Ja võin öelda, et täna, kuna osalen selles, nagu ütlesin,
komisjonis, mis tahab Iraanis teistsugust valitsust,
jälgivad inimesed Iraanis nördinult seda,
kuidas tegeleme Iraani tuumaohuga.
On tähtis tõdeda,
et kuigi Trumpi soe lähenemine Põhja-Korea juhile
polnud minugi meelest meeldiv, sai see alguse Bill Clintonist.
George W. Bush jätkas seda.
Viimase naela lõi Obama.
Muidugi. Olen ka ise kuulnud Bill Clintonit ütlemas,
vaid paari inimese seltskonnas,
et ta peab Põhja-Koread USA-le suurimaks ohuks.
Aga ta ei teinud asja suhtes midagi. - Ei.
Ja IAEA-l on selged tõendid. Olukord kordub taas ja taas,
ja nüüd oodatakse Bideni ajastul taas erinevat lõpptulemust.
Einsteinil oli selle kohta üks väljend. Hr Soini, kuidas teie asja näete?
Esmalt tahan meelde tuletada, mis Ukrainaga juhtus.
Tal oli varem tuumarelvi.
Bill Clintoni valitsus tagas tema julgeoleku,
kui Ukraina neist loobus.
Ja mis juhtus? Millise eeskuju jätab see teistele,
sh Põhja-Korea diktaatorile ja teistele.
Kas teile võib tõeliselt loota, kui tuumarelva pole?
Seejärel on meil kolmik - Venemaa, Iraan ja Süüria.
Venemaa ja Iraan päästsid Süüria.
Nüüd toimetab Iraan Venemaale droone.
Venemaa ja Süüria on seotud.
Iisrael peab Venemaaga konsulteerima,
et saaks tegutseda Süürias ja Liibanonis.
Pinna all toimub mitmeid asju.
Ja mis on Lääne suur strateegia
selle kõige suhtes?
Ja muidugi on see surmtõsine asi,
kui Iraan saab tuumarelva,
isegi kui neil võtab aega
kõige vajaliku kokku kogumine.
Aga kui nad selle saavad,
siis kuidas on lood Saudi Araabia, Türgi ja Egiptusega?
Seepärast on äärmiselt tähtis
see ära hoida.
Saudi Araabia rahastab Pakistani tuumaarsenali säilitamist.
On teada, kust ta need saab.
Ja tal on kasutusel Hiina raketid.
Täpselt. Ta on neid juba saanud, kui ma ei eksi.
Liigume järgmise teema juurde.
Samaaegselt selle kõigega
on USA endiselt vaba maailma juht, vähemalt kujundlikult.
Näib, et transatlantiline liit on mingil määral ohus.
Paari nädala eest naasis Prantsusmaa president Macron
Hiinast uute ideedega liidule väljakutse heitmise kohta.
Kirjutasin selle kohta artikli,
mis avaldati paari päeva eest ajalehes Frankfurter Allgemeine.
Kritiseerisin selles president Macroni
"strateegilise rumaluse" eest, nagu seda nimetasin.
Meie praeguses olukorras
on meil vaid kaks
potentsiaalset relva.
Üks on lääneriikide sidusus.
Teine on teave selle kohta, et meil on endiselt süsteem,
mis on ülivõrdeline, võrreldes kõige muuga, mis siin planeedil loodud on.
See tähendab seda, et meil on kasutusel õiguskorra põhimõte,
mis tähendab üksikkodaniku kaitset
oma riigi võimu eest õiguskorra abil.
See on vahend,
mida selle maailma xi'd ja putinid kardavad.
Nad teavad, et see tõmbab inimesi.
Sellest teadlikuna peame säilitama ühtsuse.
Kas meile meeldib autonoomia või mitte,
ei tohiks me sellest rääkida, kui meil pole käes midagi,
mis aitaks Euroopal olla maailmas autonoomne tegija.
Euroopa on tore mõte.
Kuid võimeid, mida oleks vaja
autonoomse Euroopa taustale, pole olemas.
Ma pole selle mõtte vastu.
Minu meelest on vältimatu, et Euroopa saab täiskasvanuks.
See tähendab seda,
et ta suudab tegutseda rahvusvahelise poliitika kõigil aladel.
Kuid see nõuab aega, mida meil pole.
Oleme sõltuvad USAst,
ja see olukord jätkub vähemalt paar aastat kui mitte aastakümmet.
Seda teades ja kui teame,
et oleme süsteemse konflikti pardal,
peame säilitama sidususe Euroopa ja Ühendriikide vahel.
Vastasel juhul seame end ise ohtu.
Bonsai-puust rääkides -
kas me ei võiks usaldada mõnd suuremat puud?
Kui arvestada sellega, et Prantsuse president Macron arvab -
Prantsusmaa ja Inglismaa on muidugi tuumariigid -
Prantsusmaa president nõuab ja juhib pidevalt tähelepanu
strateegilisele autonoomiale USAst.
Sellega on seotud teatud reaalsusi.
USA on oma strateegias eemaldumas Euroopast,
kui mitte kogu maailmast.
Esialgu on see seiskunud, tänu Putini ja Venemaa rünnakule.
See võib taas jätkuda, kui olukord lähitulevikus muutub
vastavalt sellele, kes Valges Majas on.
Minu meelest on Macronil kompleks
olla kofeiinivaba või väike Napooleon.
Ta tahab olla Euroopa naba.
Talle tuleb meenutada seda, et tema esimene reaktsioon sõjale
oli olla vahendajaks Ukraina ja Venemaa vahel.
Nüüd püüab ta sama Hiinaga. Ta on alati vahendaja.
Ma pole kindel, et teised riigid talle sel teel järgnevad.
Usun, et ta eksib.
Minu meelest on see päevselge.
Hispaanlasena meenutan,
et Prantsusmaa vallutas Hispaania mõne sajandi eest.
Ma ei vihka prantslasi, kuid on raske alla neelata,
et Pariisist saab muu Euroopa jaoks uus Washington.
Kolme või nelja tuumaallveelaevaga
ei juhi Macron ega keegi teinegi Élysée paleest Euroopat.
Vaja on Saksamaa ja Prantsusmaa ühismängu,
Suurbritanniat tasakaaluks
ja teisi ehk järgijateks.
See on katki. Saksamaa ja Prantsusmaa suhe pole endine;
Suurbritannia on väljas ja me ülejäänud oleme hämmingus.
Püüame saada olukorrast suurimat võimalikku kasu.
Kas Holland võtab vahendaja koha Prantsusmaa ja Saksamaa vahel?
Holland on suurim EL-i väikeriik.
Emmanuel Macron käis eelmine nädal Haagis.
Ta kohtus meie peaministri Mark Ruttega.
Oli märkimisväärne, et hiljem pressikonverentsil
kaitses Macron oma äpardust seoses Taivaniga.
Ta vähetähtsustas seda kuid jäi endiselt oma seisukoha juurde
ja rääkis strateegilisest autonoomiast.
Rutte, kes on Macroni lähedane sõber,
ütles omakorda, et toetab transatlantilisi suhteid.
Selline on lugu.
Euroopa praeguse olukorra kohta ütleksin,
et Holland võiks muidugi olla
vahendajaks Saksamaa ja Prantsusmaa suhtes.
Suurbritannia lahkumisega kaotasime hea sõbra.
Rutte kaotas Saksamaa poolel hea isikliku sõbra
Angela Merkeli lahkumisega.
Selline on hetkeseis.
Ütlen veel midagi selle strateegilise autonoomia kohta,
millest räägib Emmanuel Macron.
Kui ta räägib sellest kontseptsioonist,
näib nagu ta räägiks vaid Pariisi perspektiivist.
Ta arvestab vaid paari muu Euroopa maaga,
mida ta võib enda meelest mingis suunas juhtida.
Ta siiski unustab olukorra, mis on arenemas Kesk-Euroopas,
Ida- ja isegi Lõuna-Euroopas,
kus ta pole esikohal,
vähemalt mitte vaieldamatult.
Ka Holland on kunagi olnud Prantsusmaa poolt okupeeritud.
Sellest hoolimata ütleksin,
et kahjuks Macron ülehindab oma olukorda.
Nii arvan mina.
Prantsusmaal oli palju vallutusi, isegi Moskva.
Ehk ukrainlased õpivad midagi.
Prantsusmaa pole vallutanud Soomet.
Meid on see-eest vallutanud Rootsi ja Tsaari-Venemaa.
Olen mures sellepärast,
et transatlantilised suhted lõdvenevad.
Näiteks vabakaubandusleppest TTIP ei räägi enam keegi.
Prantsuse mõtlemises on riigil suur roll valitsemises.
Me kõik teame, et vaja on kasvu, stabiilsust ja töökohti.
Aga mida oleme saanud? COVID, sõda,
kütuse, elektri ja toiduhinna tõus,
intresside tõus, inflatsioon.
Need on asjad, mis rahvale muret teevad.
See võib viia ühiskondlike ja poliitiliste rahutusteni.
Ja sellel, mis toimub USAs, on meile tohutu suur mõju.
Praegune valitsus on olnud piisavalt huvitatud
signaalide mõistmisel.
See pidas NATO laienemist võimaluseks,
kuid muutis selle ka konkreetseks. Kuid mis saab järgmistel valimistel?
Ja Hiina roll ja tõus. On TikTok, 5G ja muu.
Kes teab, milliseid andmeid
me vabatahtlikult konkurentidele ja vaenlastele loovutame?
Ma ei alahinda Soome NATO liikmeks võtmise tähtsust,
kuid mis saaks, kui Ukraina teataks ametlikult
NATO liikmestaatuse taotlemisest?
Kas ameeriklased ja liitlased tegutseksid sama kiiresti?
Ei. See on võimatu.
Meil on siin-- - Järgmine on Rootsi.
Ukraina puhul on NATO-l selge reegel.
Liikmeks pole kunagi võetud sõdivat riiki
ja see ei muutu kunagi.
Just, kuid seda pole kuskil kirjas.
Naasen teema juurde, milles kõik ühel meelel oleme.
Vajame Euroopas edaspidigi USAd.
Kuid riigid ei tunne sõpru. Nad tunnevad vaid huve.
Usun, et see on kahepoolne asi.
USA ilma Euroopata on väärtusetu.
Olingi just ütlemas, et nemadki vajavad meid.
Kuid peame mõistma sedagi, ja see on Macroni suur viga,
et peame toetama ameeriklasi
nende ja meie ühistes huvides.
Olukord on just see.
Aktsepteerime fakti,
et USAs on palju kahtlusi selle suhtes,
et võib osutuda vajalikuks võidelda kahel rindel -
siin meie pool ja Hiinas.
Ma ei sekku sellesse, kas see on tark mõtlemine,
kuid nii nad mõtlevad.
Ja kui selles olukorras öeldakse, et jätame ameeriklased üksi
ükskõik kummas--
See on traagiline viga.
Peame mõistma ja rääkima pidevalt oma rahvastele,
et 50% maailma kaubandusest käib Taivani ja Malaka väinade kaudu.
Kui need suletakse, jääb Euroopa välja.
See on meie huvides.
Tegelikkus on see, et strateegiline autonoomia
nõuab strateegilist mõtlemist ja ühist strateegilist visiooni.
Euroopas pole kumbagi. Enam ei osata mõelda strateegiliselt.
Ja meenutame ka Iraani küsimust, millest varem rääkisite.
Kui selles suunas samm võtta,
sünnib piirkonnas sõda.
Selles ei osale üksnes Iisrael, vaid ka Türgi ja teised regiooni riigid.
See halvaks kolmandiku Euroopa impordist piirkonnas,
kui energiast rääkida.
Täielik sõltuvus Põhja-Aafrikast ja USAst
muudaks selles suhtes kõik.
Saateaega on veel paar minutit. Palun kõigilt lõpukommentaare.
Millele peaksid vaatajad järgmisel kuul keskenduma?
Alustame kindralist.
Tuleva kuu vältel peame seisma Ukraina kõrval
ja tegema kõik, et aidata neil tõrjuda
Venemaa võitu.
Tuleb meenutada kõigile, et Euroopasse on naasnud sõda.
Kui usume endiselt, et peame jätkama elektritankide teel,
oleme hävingule määratud, enne kui eesmärgini jõuame.
Ütlen, et oleme näinud kõik need 14 kuud,
et hädasti on vaja Lääne otsustavust
tulevase kuu kui mitte kogu aasta vältel.
Toetame Ukrainat ja hoolitseme oma majanduse eest.
Kui me selle eest ei hoolitse, ei suuda me kedagi aidata.
Sel teemal -
majandusseis nõrgeneb pidevalt mõningail teistel aladel,
kuid paraneb teistel.
Jah, kuid kardan, et oleme panganduskriisi veerel.
See pole veel möödas, mis Californias algas.
Kahjuks. Sellega on saateaeg otsas.
Aitäh, kindral Klaus Naumann, dr Rafael Bardaji,
prof Uri Rosenthal ja hr Timo Soini.
Aitäh, head vaatajad. Kohtumiseni! Head õhtu jätku Helsingist!
Tõlge: Monika Jaaguri
Lähis-Ida, tsivilisatsiooni häll, on tuntud iidsetest aegadest
ühe maailma keerukaima ja konfliktsseima regioonina.
Lähis-Ida rahvaste, usundite, jõudude ja mõjude klaster
võib jääda mõistatuseks ka targimaile.
Iga minut pommitatakse meid infoga,
millest osa peab paika, kuid enamik on ebatäpne.
TV7 Iisrael kutsub vaatama ja kuulama tippeksperte,
kelle enamik on loonud poliitikat, mis täna Lähis-Ida vormib.
Vaata Jeruusalemma Stuudiot netis 20.30 teisipäeviti ja reedeti,
kui sulle on oluline sisu.