MINNE MENET, EUROOPPA?
Venäjän hyökkäyssota on ollut ravisuttava -
Venäjän länsi- ja Kiina-suhteiden kannalta -
ja muutenkin tavoilla, joita kaikkia ei vielä edes tunneta.
Laajentuminen Venäjän ja lännen sotilaalliseksi konfliktiksi -
pitää sisällään riskejä, jollaisia ei ole nähty vuosikymmeniin.
Näin lausuttiin Yhdysvaltojen tiedusteluarviossa -
Venäjän alueellisista ja globaaleista tavoitteista v. 2023.
Taistelut Euroopan itäreunalla jatkuvat jo toista vuotta.
Iltaa! Olen Jonathan Hessen. Tämä on 14. Minne menet, Eurooppa?
Euroopan sisä- ja ulkoasioista ovat keskustelemassa -
professori Uri Rosenthal, Alankomaiden entinen ulkoministeri.
Professori Jacek Czaputowicz, Puolan entinen ulkoministeri.
Suurlähettiläs Sven Sakkov, entinen puolustusministeriön alivaltiosihteeri -
ja nykyinen Viron Helsingin-suurlähettiläs.
Ja Peter Östman, eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja -
ja Euroopan kristillisen poliittisen liikkeen entinen puheenjohtaja.
Kiitos, ja tervetuloa Helsinkiin! - Kiitos, että otitte meidät vastaan.
Aloitetaan professori Rosenthalista.
Venäjän hyökkäyssota Ukrainaan jatkuu jo toista vuotta.
Keskustelimme siitä jonkin verran jo viime kerralla.
Aloitankin kysymällä, miten riittävä on -
Euroopan ja lännen nykyinen vastaus -
Ukrainan tukemiseksi taistelussa Venäjää vastaan.
Kiitos kysymyksestä.
Aloitan sanomalla, että kun palaan vuoden takaiseen ajankohtaan, -
viime vuoden helmikuuhun, -
sanoisin, että yksi monista virhearvioinneista, -
joita Moskova ja Putin tekivät, koski lännen päättäväisyyttä.
Voimme puhua kangerteluista ja esteistä siinä suhteessa, -
mutta sanoisin kuitenkin, -
että lännen, Yhdysvaltojen ja Euroopan, päättäväisyys -
Naton sisällä on ylittänyt odotukset.
Ja mainitakseni ensin joitain huomioita -
muistamme tietenkin sen, että presidentti Obama sanoi, -
että Euroopan pitää muuttua turvallisuuden kuluttajasta -
turvallisuuden tuottajaksi.
Voi sanoa, mitä haluaa, mutta Saksa on päättänyt -
sata miljardia euroa puolustukseen. Oma pieni maani, -
oli perässä puolustusmenoissa Naton kriteereistä, 1,4 %, -
on nyt noussut, mikä on aiheuttanut sisäisiä ongelmia.
Yhtäkkiä puolustusvoimien pitää vaihtaa -
rajut, monien vuosien leikkaukset -
tilanteeseen, jossa rahaa on kulutettavaksi yllin kyllin.
Kun tarkastelen Eurooppaa itseään, -
totta kai voi mukailla George Orwellia: -
"Kaikki Euroopan jäsenvaltiot ovat tasa-arvoisia, -
mutta toiset ovat muita tasa-arvoisempia."
Puola ja Viro ovat niitä maita -
Euroopan unionissa, joilla on paljon enemmän...
paljon enemmän kestävyyttä -
turvallisuuden alueella kuin joillakin muilla mailla, -
jotka sijaitsevat kauempana Venäjästä.
Mutta yleisesti voi sanoa, että mikään ei riitä.
Ja on aika isoja vaikeuksia ja esteitä, -
mutta kaiken kaikkiaan ajattelen, että herra Putin Moskovassa -
on varmasti hyvin pettynyt ja turhautunut lännen vastaukseen.
Ja tuleeko tietyssä pisteessä yhä vaikeammaksi -
pysyä päättäväisenä? Sitä emme tiedä.
Se voi olla odotettavissa, mutta silti tässä on onnistuttu.
Olen samaa mieltä. Länsi pitää yhtä.
Viime kuussa näimme Amerikan johtajuutta.
Se on tärkeää. Presidentti Biden vieraili Kiovassa ja Varsovassa.
Hän puhui alueen yhdeksälle presidentille.
Se oli tärkeä viesti Venäjälle ja muille, -
että amerikkalaiset tukevat Ukrainaa.
Muistan presidentti Bushin Kiovan kana -puheen 30 vuotta sitten.
En vertaa vierailua kanaan.
Koemme, että amerikkalaiset, etenkin demokraatit ja Biden, -
laittoivat poliittisen uransa Ukrainan menestyksen varaan.
Se laittoi osaltaan lännen yhteiskunnat -
ja länsimaiden johtajat liikkeelle -
lisäämään sotilastukea Ukrainalle.
Ammukset ovat tällä hetkellä tärkeitä. EU:n pitää satsata niihin -
ja toimittaa Ukrainalle täydennyksiä.
Leopard-panssarivaunujen toimitukset Ukrainalle oli tärkeä päätös Saksalta.
Puhutaan myös lentokoneista.
Puolan pääministeri päätti ensimmäisten koneiden toimituksista.
Ne ovat venäläisiä vanhan mallin MiGejä.
Tulevaisuudessa voidaan ehkä toimittaa F-16-hävittäjiä.
Kun Ukrainaa tukee, vaarana on, että Ukraina häviää sodan, -
ja vaikutukset maailmanjärjestykselle ovat valtaisia ja vahingollisia.
Tällaiset tärkeät asiat ovat tässä sodassa panoksena.
Tiedusteluraportit osoittavat, -
että Ukrainan häviämisen uhka on edelleen todellinen.
Niissä pannaan merkille myös se, -
että seuraavana tulilinjalla ovat Puola, Viro ja muut Nato-maat.
Kun tätä haastetta tarkastellaan, -
millainen uhka tällä hetkellä on Euroopan väsymys sotaan?
Ajattelen, että emme ole vielä kunnolla edes aloittaneet.
Uri sanoi, että Putin ei odottanut länneltä tällaista päättäväisyyttä.
Tulisi tarkastella sitä, miksi odotukset olivat niin alhaiset.
Minusta siihen oli hyvä syy. Länsi ja Eurooppa ovat olleet heikkoja -
ja haluttomia vastaamaan Venäjän aggressioihin aiemmin.
Kun Venäjä oli heikoimmillaan 30 vuotta sitten, -
se aloitti Abhasian, Transnistrian, Etelä-Ossetian ja Georgian konfliktit -
tehdäkseen paluun. Se onnistui.
Se aloitti vuonna 1995 brutaalin sodan Tšetšeniassa.
Se oli sisäinen asia, mutta se osoitti, miten tuhoisasti Venäjä sotii.
Vuonna 2008 Georgia. Länsi ei langettanut mitään seuraamuksia.
Diplomatia oli jäissä pari kuukautta, mutta kaikki palasi taas ennalleen.
Sitten vuonna 2014 Krim ja Donbas.
Mietitäänpä, jos vuonna 2014 olisi asetettu samoja sanktioita kuin nyt, -
emme olisi nyt tällaisessa tilanteessa.
Syyria. Näimme konkreettisesti, -
miten epähumaania Venäjän sodankäynti on.
Se pommitti sairaaloita ja muita -
sekä palasi pommittamaan niitä tappaakseen pelastajat.
Tämä oli hyvä syy siihen, miksi Putin laski tilanteen väärin.
Länsi antoi hänelle kaikki syyt laskea tilanteen väärin.
Euroopan päättäväisyys taas -
on ollut odotettua parempaa, -
mutta kun asiaa tarkastellaan tämän päivän tilannetta vasten, -
sanoisin, että se on liian vähän ja liian myöhään.
Se on liian varovainen.
"Emme voi toimia näin, koska se olisi eskalatorista."
Se on virheellinen käsitys, sillä eskaloituminen tarkoittaa -
uudentyyppisen aseen tuomista taistelukentälle.
Eskaloituminen ei ole sitä, kun toimittaa hyökkäyksen uhrille -
saman tyyppisiä aseita, joita hyökkääjä jo käyttää.
Haluan haastaa tuon näkökohdan.
Kun liittyy taisteluun, yleensä haluaa tietää, mihin sitä liittyy.
Ennalta arvaamattomuus pidättelee sitäkin enemmän -
vihollisen hyökkäyshaluja.
Siksi tiedusteluraporttien mukaan kukaan ei tiedä, -
mitä tapahtuu, jos länsi liittyy sotaan Venäjää vastaan.
Mikä määrittäisi edellytyksen sellaiselle skenaariolle, -
ellei sitten päätyminen pisteeseen, jossa tilanne voi eskaloitua?
Tiedossani ei ole, että kukaan olisi ikinä vakavissaan ehdottanut, -
että lännen, Naton, EU:n tai jonkun muun -
tulisi aloittaa suorat sotatoimet.
On puhuttu siitä, että hyökkäyksen uhrille annetaan keinot -
vastustaa hyökkäystä.
Maani on tehnyt osansa. Viro on lähettänyt Ukrainalle -
bkt:sta 1 %:n arvosta sotilastarvikkeita.
Olen laskenut, että jos kaikki EU:n ja Pohjois-Amerikan maat -
tekisivät samoin, se vastaisi 400 miljardin euron sotilastarvikkeita.
Silloin ongelma olisi se, että Euroopalle ei jäisi Spear-ohjuksia.
Varastot ovat tyhjät, -
sillä Eurooppa ei ole investoinut puolustukseen 30 vuoteen.
Tulen maasta, joka on tehnyt niin 30 vuoden ajan.
Suomi on tehnyt niin 70 vuotta.
Tämä on hyvä paikka puhua siitä, miten toimii moderni sodankäynti, -
joka näyttää hyvin samalta kuin vanhakin.
Herra Östman, Suomikin on käynyt sotaa Venäjän kanssa.
Suomi kävi Talvisodan -
ja onnistui saavuttamaan jonkinlaisen voiton.
Se joutui luopumaan Karjalasta, joka on rakas monille suomalaisille.
Se kuitenkin säilytti itsenäisyytensä tuleville vuosille.
Missä määrin näet historian toistuvan tässä?
Toki lännen tuki on nyt mittavampaa kuin se, mitä Suomi aikanaan sai.
Suomella on oma kokemuksensa tästä, -
etenkin aiemmilla sukupolvilla. Isäni taisteli Talvisodassa -
ja myöhemmin myös Jatkosodassa.
Kun tätä tilannetta tarkastellaan, palaan siihen, kun viimeksi olin täällä.
Se taisi olla alkusyksyä, kun olin täällä panelistina.
Suurin kysymys silloin julkisessa keskustelussa oli se, -
säilyykö Euroopan ja lännen yhtenäisyys, -
koska energianhinta ja inflaatio olivat kasvussa.
Monet epäilivät silloin, pysyykö Eurooppa yhtenäisenä.
Nyt tiedämme. Vuosi on tullut täyteen.
Olemme yhä täällä, ja olemme yhtenäisiä.
Ajattelen ja toivon, että Amerikkakin pysyy yhteisrintamassa -
EU-maiden kanssa.
Nyt tietenkin Suomi on liittymässä Natoon.
Olemme tehneet päätöksen.
Lopullinen päätös tehtiin viime täysistuntoviikolla.
Seuraavaksi presidentti allekirjoittaa sopimuksen.
Hän sai 3 kuukautta aikaa. Hän lupasi toimia ripeästi, -
joten hän allekirjoittaa sopimukset lähipäivinä tai -viikkoina -
ja Suomi toivottavasti liittyy Natoon. Kun prosessi alkoi Suomessa, -
meille sanottiin, että Natossa on nyt avoimet ovet.
Kollegat Natossa, avatkaa ovet Ruotsille ja Suomelle.
Niin me tulkitsimme sen. Piti tehdä nopea päätös.
Luotimme lupauksiin, että Nato on avannut ovet -
Suomen ja Ruotsin kaltaisille länsimaille.
Miten tämä sitten mielestäni jatkuu? Pysyykö Eurooppa yhtenäisenä?
Toivon, että monet muutkin maat Viron tavoin -
voisivat tukea Ukrainaa voimakkaasti viimeiseen asti.
En muista, kuka niin sanoi, -
se taisi olla Euroopan komission puheenjohtaja Ursula van der Leyhen.
Hän sanoi: "EU pysyy yhtenäisenä -
niin kauan kuin tarvitaan."
Sen voi tulkita monin tavoin. Emme tiedä lopputulosta.
"Niin kauan kuin talvi jatkuu lauhana."
Kysymys professori Rosenthalille.
Palaamme Ruotsin ja Suomen Nato-jäsenhakemukseen myöhemmin.
Se on merkittävä asia, ja siinä on Naton sisäisesti aika iso haaste.
Turkki, joka sattuu olemaan ainoa uhrauksiin valmis armeija, -
ei tällä hetkellä ole valmis päästämään Ruotsia Natoon -
paitsi uskonnollisten myös muiden syiden takia.
Ennen sitä haluaisin kuulla näkemyksen eräästä toisesta asiasta.
Näyttäisi siltä, että olemassa on ongelma sen suhteen, -
että länsimaat haluavat auttaa enemmän.
Sadat miljardit eurot, joista äsken puhuitte, -
ja pari viikkoa sitten Britannian pääministeri puhui 6 mrd. punnasta.
Mihin se asettuu nyt, kun Euroopassa armeijat ovat heikkoja?
Euroopassa on nykyään vain kolme isoa armeijaa.
Niistä yksi ei ole Nato-jäsen. Se sattuu olemaan Suomi.
Toinen on Turkki, joka ei oikeastaan ole Eurooppaa.
Ja kolmas on Puola -
samalla tasolla Britannian kanssa, joka on kutistanut voimansa.
Kaikki ovat siis USA:n sateenvarjon alla.
Muuttaako se Euroopan maiden ajattelutapaa -
ottaen huomioon, että idässä häilyy punainen uhka?
Rohkaisette minua pohtimaan asiaa maailmanlaajuisesti -
tuolla kysymyksellä.
Silloin puhutaan Yhdysvaltojen tilanteesta.
Joskus sanotaan hyvin suorasukaisesti, -
että lopulta tullaan näkemään seuraavanlainen tilanne.
Venäläiset ja amerikkalaiset neuvottelevat pöydän ääressä.
Siellä istuu myös Zelenskyi, -
mutta neuvottelut käydään USA:n ja Venäjän välillä -
ja Eurooppa toimii maksumiehenä.
Maailmanlaajuinen tilanne on tietyllä tavalla se.
Katson lännen päättäväisyyttä, johon täällä viitattiin.
Sanoisin, että minulle yksi isoista kysymyksistä on -
USA:n suhtautuminen Eurooppaa kohtaan.
Tämä tuo Yhdysvallat maailmanlaajuiseen kuvaan.
Sen ensimmäinen ja suurin haaste tällä hetkellä on pikemminkin Kiina.
Se on pikemminkin Kiina kuin tilanne Euroopassa.
Olen siitä hyvin huolissani, -
tai ainakin se askarruttaa. Voin olla väärässä.
Mutta joka tapauksessa Yhdysvaltojen painopiste -
on tietenkin täällä Euroopassa mutta myös Tyynellämerellä.
Se on minusta huolestuttavaa. Ja kun otetaan huomioon -
Yhdysvaltojen sisäisen poliittisen tilanteen, -
se tulee olemaan paljon enemmän kuin kangertelua -
tai vain jokin este, -
mitä tulee lännen päättäväisyyteen.
Se olisi minun alustava vastaukseni tuohon kysymykseen.
Olen samaa mieltä. Yhdysvallat haluaa, että Euroopan maat -
tukevat Ukrainaa taloudellisesti ja sotilaallisesti aiempaa vahvemmin.
Republikaanien puolelta kantautuu ääniä, -
että Venäjän hyökkäyssota ei ole Amerikan vaan Euroopan asia.
Olen samaa mieltä siitä, että USA:n katse on Tyynellämerellä ja Kiinassa, -
mutta säilyttääkseen Euroopan tuen Yhdysvaltojen täytyy satsata tänne.
Yhdysvallat ei tee mitään ilman Euroopan tukea -
tulevassa vastakkainasettelussa Kiinan kanssa.
Olemme liittolaisia, ja meidän pitää ottaa huomioon -
meidän intressimme Tyynenmeren molemmin puolin.
Euroopassa Keski-Euroopan maat kannattavat vahvasti -
USA:n globaalien intressien huomioon ottamista -
Ukrainan sotaan liittyvien intressien ohella.
Esimerkiksi Puola järjesti vuonna 2019 -
Lähi-idän konferenssin -
ja tuki sekä Israelia että Yhdysvaltoja.
Se valmisteli tietä Aabrahamin sopimuksille.
Se ei välttämättä ollut Euroopan intresseissä, -
mutta globaalin järjestyksen, eritoten USA:n ja Israelin, intresseissä kyllä.
Eurooppalaiset ja amerikkalaiset ovat eri linjoilla -
Israelin turvallisuusintressien huomioon ottamisessa.
Tärkein kysymys on tietysti Kiina. Olemme valmiit tukemaan USA:ta -
globaalissa yhteenotossa Kiinaa vastaan, -
jos sitä pidetään uhkana tulevaisuudessa.
Nythän on muodostumassa uusi akseli.
Kiina, Venäjä, Iran, Valko-Venäjä, -
tällä hetkellä Saudi-Arabia ja eräät Persianlahden maat.
Kiina toimii välittäjänä -
Iranin ja näiden arabimaiden välillä.
Se on demokraattisen maailman kantilta negatiivinen kehitys.
Yleisesti ajattelen, että...
Vaikka olen kuullut Saudi-Arabian sanovan, -
että tämä on seurausta heikosta johtajuudesta -
ja tarvittavien toimien virheellisestä tulkinnasta.
Olen samaa mieltä. Se oli virhe Yhdysvaltojen presidentiltä -
ja hallinnolta, jotka vetäytyivät -
maiden voimakkaasta kritisoimisesta.
Mutta nyt amerikkalaiset ovat ymmärtäneet, -
ja he haluavat korjata tilanteen, ja meidän täytyy tukea sitä, -
sillä se on myönteinen signaali.
Pohjimmiltaan kysymys on siitä, -
millainen turvallisuusarkkitehtuuri Eurooppaan tulee.
Se riippuu siitä, miten tämä sota päättyy.
Jos sota päättyy niin, että venäläisten imperialistinen asenne -
ja toimintalinja on kukistettu ratkaisevalla tavalla, -
niin että jokainen babuška jokaisessa siperialaiskylässä tietää sen, -
silloin olemme voittaneet. Ellei niin käy -
ja Venäjällä sitä pidetään ja kerrotaan suurena voittona, -
seuraavana olemme me.
Olemme oppineet historiastamme viime vuosisadan aikana sen, -
että hyökkääjä ei ikinä pysähdy.
Jonain päivänä se on pysäytettävä, mutta hinta kasvaa koko ajan.
Emme tiedä, mihin tilanne menee. Maailmansotia ei kutsuttu -
maailmansodiksi ensimmäisenä taistelupäivänä.
Toinen maailmansota muuttui globaaliksi maailmansodaksi, -
kun Pearl Harboriin hyökättiin 7. joulukuuta 1941.
Siihen asti se oli Euroopan sota. Sitten siitä tuli maailmansota.
Meillä on paljon kysymyksiä vailla vastausta.
Ja mikä on Naton rooli -
Euroopan tulevassa turvallisuusarkkitehtuurissa?
Nato on keino yhdistää -
USA:n, Kanadan ja Euroopan puolustus ja turvallisuus.
Eurooppa tarvitsee sitä tulevaisuudessa, -
ja myös USA:lle on tärkeää, että sillä on vahvoja liittolaisia.
Ja kuten aiemmin sanoin, -
Eurooppa on alirahoittanut puolustustaan vuosikymmenien ajan -
ja nauttinut rauhanosingoista.
Niinpä me olemme siinä tilanteessa, -
että monet puhuvat Euroopan strategisesta autonomiasta.
Sillä voi olla monia merkityksiä. Yksi on puolustuksessa, turvallisuudessa.
Euroopan strategista autonomiaa vaativille olen tavallisesti sanonut, -
että ryhtykää sanoista tekoihin.
Puhe on halpaa. Täytyy laittaa rahoja likoon.
Viro on viimeksi kuluneet 10 vuotta käyttänyt puolustusmenoihin 2 %.
Nyt olemme 3 prosentissa. Puola on ehkä 5 prosentissa.
Se näyttää tietä itsensä aseistamisessa. Tämä on oikea tapa.
Se tarkoittaa, että pystymme pitämään oman osamme sopimuksesta.
Amerikkalaiset ovat vaatineet John F. Kennedystä asti, -
että Euroopan pitää tehdä enemmän sotilaallisesti.
Se on kaksiteräinen miekka.
Pearl Harboriahan edelsi Japanin hyökkäys Alankomaiden Itä-Intiaan.
Se voi olla kiinnostava vertaus, mutta jätetään se toiseen kertaan.
Mutta tahtoisin kysyä herra Östmanilta, -
että kun katsomme Eurooppaa tänään, paraneeko Suomen turvallisuus -
ottaen huomioon muuttujat, paraneeko Suomen turvallisuus Naton jäsenenä?
Totta kai uskomme ja toivomme niin.
Muuten päätöstä ei olisi tehty.
Jos muistan oikein, -
200 kansanedustajasta 184 äänesti liittymisen puolesta.
Seitsemän vastusti. Jotkut eivät olleet läsnä.
Mutta 184. Se on eduskunnasta yli 90 %.
Totta kai, kun tekee näin ison ja tärkeän päätöksen, -
toivoo sen olevan oikea.
Samaan aikaan muistutan eurooppalaisia naapureita -
ja Nato-liittolaisia: pitäkää ovet avoinna, -
niin kuin olette luvanneet.
Totta. Mutta herää kysymys...
Jatkan vielä hetken.
En halua syyttää muita maita.
Me Euroopassa olemme tehneet paljon virheitä.
Olemme olleet naiiveja. Olimme naiiveja vuonna 2008.
Eurooppa oli ihan liian naiivi vuonna 2014.
Nyt me järkytyimme ja heräsimme.
Kesti muutama viikko kokoontua ja liittyä yhteen -
ja löytää ratkaisuja, ja ratkaisuja etsitään yhä.
Mutta julkiset keskustelut, jossa syytellään toinen toistaan -
ja laskemme, paljonko kukin käytti puolustukseen -
viime vuonna tai 10 vuoden aikana ja korostetaan omaa hyvyyttään, -
se ei minusta ole hyvä ratkaisu Euroopalle ja yhteisille puitteille.
Kehottaisin rauhoittumaan, kokoontumaan -
ja keskustelemaan yhdessä, myös amerikkalaisten kanssa.
Sen sijaan, että osoitellaan heidän virheitään, -
heidät tulisi kutsua neuvottelemaan -
ja yrittää kaikkemme, jotta löydämme ratkaisuja yhdessä.
Yhdysvallat tarvitsee Eurooppaa ja Eurooppa Yhdysvaltoja.
Transatlanttinen liitto on elintärkeä.
Tahtoisin tuoda keskusteluun Ruotsin ja Suomen.
Kun tilannetta tarkastellaan, -
Ruotsista tulee Naton kolmanneksi suurin armeija, -
jos mietitään taisteluvoimaa ja muita osa-alueita.
Ruotsin teknologinen panos on hyvin merkittävä.
Mutta näyttää siltä, että Turkki ei ole kovin mielissään -
Ruotsin roolista tässä yhdistelmässä.
Ovatko ristiriidat tai kulttuuriset erot todella niin suuri ongelma -
vai mistä siinä on kyse?
En sanoisi niin. Uskon, että se liittyy pikemminkin Turkin sisäpolitiikkaan.
Siellä on vaalit edessä.
Poliitikkona Erdogan haluaa jonkun, jota voi syyttää jostakin, -
ja saada lisää kannatusta omassa maassaan.
Totta kai myös Ruotsissa on voitu tehdä virheitä.
Suomi ja Ruotsi lähtivät viemään hakuprosessia yhdessä eteenpäin.
Sanoimme haluavamme kävellä käsi kädessä Natoon.
Se on tavoitteemme edelleen.
Julkisessa keskustelussa jotkut vain haluavat erottaa meidät.
Ellei se ole Erdogan, sitten se on Unkari.
Lisäksi julkinen media yrittää erottaa meidät.
Meidän ja ruotsalaisten kollegojen tahto on liittyä Natoon yhdessä.
Ulkoasiainvaliokunta vieraili Ruotsissa 3―4 viikkoa sitten.
Meillä oli hyvät keskustelut.
Viime viikolla luonani kävi ulkoasiainvaliokunnan jäsen Ruotsista.
Meillä on yhteinen tahto, ja Naton tehtävä on ratifioida meidät yhdessä.
Lähettiläs Sakkov, lyhyesti.
Haluan vain vakuuttaa hyvälle ystävälleni tässä, -
että Naton ovet ovat auki. Suomen ja Ruotsin ratifiointiprosessi -
on kestänyt vasta 8 kuukautta.
Virolla se kesti aikoinaan 14 kuukautta.
Tämä on siis ollut hyvin ripeää.
Viron parlamentti oli ensimmäinen ratifioija.
Kanadalla ja Tanskalla on erilaiset säännökset.
Viro toimi toisena päivänä liittymis- pöytäkirjan allekirjoittamisesta.
Sanoisin, että Naton puolelta -
kukaan ei yritä erottaa Suomea ja Ruotsia.
Pääministeri Sanna Marin sanoi hyvin, -
että yhdessä liittyminen on kaikkien edun mukaista.
Kysymys kuuluu tietysti, mitä tapahtuu, -
jos jokin maa, esimerkiksi Turkki, ratifioi vain toisen.
Se on asian ydin. Siihen en osaa vastata.
Suomen ja Ruotsin liittymisestä Natoon -
olen samaa mieltä herra Östmanin kanssa.
Asiat Turkissa ehkä ja luultavasti muuttuvat toukokuun vaalien jälkeen.
Sanoisin, että se itse asiassa vastaa -
jälleen koko juttua lännen päättäväisyydestä.
Olin myönteisesti yllättynyt siitä, -
miten esimerkiksi Ruotsi, -
joka on pysytellyt puolueettomana vuosisatojen ajan, lähti mukaan.
Suomen tilanne on hieman erilainen, jos voin sanoa niin, -
esimerkiksi vuoden 1939 sodan perusteella.
Nämä ovat poliittisesti uskomattomia kehityksiä.
Ja jos saan vielä sanoa, -
tässä koko keskustelussa -
meillä on poliittinen puoli ja sotilaallinen puoli.
Ja kun tarkastelen kumpaakin ulottuvuutta, -
haluaisin itse asiassa tietää, mitä me tarkoitamme sodan voittamisella.
Mitä tarkoitamme sillä?
Alusta alkaen helmikuussa 2022, -
kun minulta kysyttiin televisiossa Alankomaissa, -
sanoin, että loppu viimeksi -
tämä päätyy siihen tunnettuun diplomaattiseen kaavaan, -
että sovitaan olla eri mieltä.
Miten pitkälle ja minkä sisältöisesti? Sitä en tiedä.
Mutta minun mielestäni, ja sanon tämän suoraan, -
mielessäni on joskus ajatus...
Puhutte Pearl Harborista.
Puhun muistosta, jossa presidentti Roosevelt -
puhui antautumisesta vailla ehtoja.
Olen huomannut yhteiskuntamme joissakin poliittisissa kerroksissa -
ajatuksen antautumisesta ilman ehtoja.
Se kummastuttaa minua.
Onko realistista vaatia Venäjältä antautumista ilman ehtoja? - Ei!
Se juuri on ongelmani.
Ja meidän ajattelutapamme Venäjästä, -
kun se alkoi pommittaa Ukrainan kaupunkeja, -
toin esiin kerta toisensa jälkeen -
päivänselvän huomion, minkä me kaikki tiedämme.
Kun me yllätymme siitä, että venäläiset pommittavat -
siviilikohteita ilmaan minkäänlaisia tunnontuskia, -
me puhumme oheisvaurioista.
Venäläiset eivät tiedä, mikä on oheisvaurio.
He eivät laske sellaisia kauniita tarinoita.
Meidän täytyy sopeutua siihen tosiasiaan, -
että meidän pitää tehdä jotain mahdille, -
joka pitää itseään nyt nurkkaan ajettuna ja piiritettynä.
Ja meidän pitää katsoa, miten me pitkän sodan jossain vaiheessa -
voimme saattaa sen jonkinlaiseen päätökseen.
En osaa sanoa sitä millään muulla tavalla.
Professori Czaputowicz, olette toiminut Puolan ulkoministerinä.
Puola on yksi Venäjän toimia voimakkaimmin vastustavista.
Odottaako Puola, että Venäjän kanssa löydetään keskitie -
Ukrainan alueellisen koskemattomuuden osalta?
Tällä hetkellä tilanne on meille selvä.
Olen eri mieltä kanssanne -
Venäjän antautumisesta ilman ehtoja.
Kukaan ei halua tunkeutua Venäjän maaperälle.
Se on valtava maa. Se miehittää osaa Ukrainasta.
Panoksena on sen alueen vapauttaminen, -
joka kansainvälisen lain mukaan kuuluu Ukrainalle.
Me kansainvälisenä yhteisönä tunnustamme Ukrainan oikeuden -
taistella alueen vapauttamisen puolesta.
Jos Ukraina vapauttaa vaikka Krimin, -
joka kansainvälisen lain mukaan on osa Ukrainaa, -
se ei tarkoita sitä, että Venäjän täytyy antautua.
Kukaan ei halua valloittaa Moskovaa. Tällaista kieltä ei voida hyväksyä.
On tärkeää jatkaa Ukrainan tukemista, -
sillä se on riski. On monia kysymyksiä ja sen kaltaisia ongelmia.
Meille on ennenaikaista puhua tulevaisuuden rauhasta.
Niin kauan kuin Ukraina taistelee, meidän on tuettava sitä, -
sillä muuten me vain heikennämme Ukrainan asemaa, ja se ei ole oikein.
Sen oikeudet on tunnustettava. Totta kai voi syntyä kompromissi.
Kaikki riippuu tuestamme Ukrainalle -
ja kentän tapahtumien etenemisestä.
Sekä Euroopan yhtenäisyydestä.
Nythän Saksasta ja Ranskasta kantautuu jo soraääniä.
Eikö se ala huolestuttaa Puolaa?
Ei. Olemme huomanneet, että tuki Ukrainalle on kasvanut -
esimerkiksi julkisen mielipiteen ja ihmisoikeusliikkeen vaikutuksesta.
Ne vaativat johtajia käyttäytymään rehellisesti, -
tukemaan heikompaa osapuolta, noudattamaan kansainvälistä lakia -
sekä tekemään eron hyökkääjän ja uhrin välillä.
Se on moraalinen velvollisuus ja Euroopan arvojen mukaista.
Kyse ei ole vain geopolitiikasta.
Ja demokraattiset yhteiskunnat haluavat rehellisiä toimintalinjauksia.
En toki sano, että Ukrainalla on parempi mahdollisuus voittaa, -
mutta meidän pitää tukea ukrainalaisia parhaan kykymme mukaan -
ja jatkaa tukemista.
Millainen liikkumavara Viron mielestä on siihen saakka, -
että neuvottelujen Venäjän kanssa pitäisi alkaa?
Neuvottelut alkavat ennen pitkää. Meidän täytyy itse asiassa olla...
Joskus hamassa tulevaisuudessa.
Se riippuu siitä, miten paljon länsi tukee Ukrainaa.
Se nimittäin määrittää, -
mitkä ovat seuraukset, jossa neuvottelut alkavat.
Se, mitä on pöydällä ja mitä ei ole pöydällä neuvottelujen alkaessa, -
riippuu ukrainalaisista. Kukaan ei voi määrätä heitä luopumaan alueistaan.
Se olisi imperialismia.
Kuulin hyvän jutun, mitä kuulemma tapahtui Kiovassa sodan alussa.
Eräässä lehdistötilaisuudessa länsimaalaiset toimittajat -
kysyivät ukrainalaisilta: "Kun neuvottelut alkavat, -
mitkä alueet olette valmiit antamaan venäläisille?"
Kysyjä oli italialainen.
Ukrainalaiset vastasivat: "Miten olisi Lombardia?"
Ja vielä siitä, mitä sanottiin Venäjästä ja oheisvaurioista.
Lisäisin vain sen, että venäläisessä sodankäynnissä -
oheisvauriot ja siviilikohteiden pommittaminen -
ei ole ohjelmointivirhe vaan ominaisuus. Se on tarkoituksellista.
He tarkoittavat aiheuttaa vahinkoa siviileille ja siviilikohteille.
Viittaan vielä siihen, mitä sanoin aiemmin.
Voimme tukea Ukrainaa loppuun asti.
Loppu on tulossa.
Odotamme sitä jo.
Kuten lähettiläs sanoi, neuvottelut aloitetaan ennen pitkää.
Meillä Suomessa ajatellaan, että on tärkeää muistaa, -
että kenenkään ulkopuolisen ei pitäisi sanella, -
millaisissa olosuhteissa Ukrainan pitää neuvotella.
Ukraina on itsenäinen maa, niin kuin Suomikin oli vuonna 1939.
Kukaan ei tullut sanomaan meille, että pitäisi luopua tästä ja tästä osasta.
Me, aiemmat sukupolvet, neuvottelivat Venäjän kanssa -
ja solmivat rauhansopimuksen.
Ja toivon, että kun tämä kammottava sota Ukrainassa aikanaan loppuu, -
silloin Ukrainalla on oikeus johtaa neuvotteluja, -
ja rauhansopimuksen on oltava sellainen, johon he ovat tyytyväisiä.
Sen pitää hyväksyä muutoksensa.
Sodan alkaessa länsimaista suurin osa piti sitä epäonnistuneena valtiona.
Sodan myötä siitä tuli kansallisvaltio, -
joka todella pyrki itsenäisyyteen, -
ja nyt se tunnustetaan. Niin olen kuullut ukrainalaisilta.
Kuka piti Ukrainaa epäonnistuneena valtiona? - Monet lännessä.
Ukraina on elinvoimainen demokratia -
ongelmistaan ja korruptiosta huolimatta.
Ainoa epäonnistuminen tässä on se, että meillä on paha itänaapuri.
Vuodesta 2014 viime vuoteen asti -
Donbasissa käytiin hidasta sotaa.
Sinä aikana 14 000 ukrainalaista kuoli.
Lisäksi MH17 ja muut sellaiset asiat.
Näitä 14 000:ta kuollutta ukrainalaista pidettiin normaalina, -
rauhan aikana. Ei, me emme vain kiinnittäneet huomiota. Olisi pitänyt.
Luvallanne haluaisin esittää lähettiläälle -
seuraavan yksinkertaisen kysymyksen.
Kun puhutaan siitä, että sovitaan olla eri mieltä -
tai että aikanaan alkaa neuvotteluvaihe, -
jossa Zelenskyi istuu neuvottelupöydässä ja puhuu -
Venäjän ja Yhdysvaltojen edustajien kanssa.
Miten pitäisi arvioida sitä yksinkertaista tosiasiaa, -
jota pohditaan julkisuudessa yhä uudelleen, -
nimittäin Krimiä?
Senhän itse asiassa vuonna 2014 -
ainakin kansan silmissä länsi antoi venäläisille.
Mitä meidän pitäisi tehdä sen suhteen?
Jätän Minsk I ja Minsk II sivuun.
Yksikään länsimaa ei ole ikinä pitänyt Krimiä -
Venäjän federaation laillisena osana vuoden 2014 jälkeen, -
ainoastaan maat, joiden ajatellaan olevan osa Venäjän vaikutuspiiriä -
ja joita yleensä sanotaan terroristimaiksi.
Siihen aikaan, ja ajat voivat muuttua, -
toivottavasti parempaan, mutta vuosina 2014, 2015 ja niin edelleen -
tarkastelimme Krimiä juridisesta näkökulmasta samaan tapaan -
kuin Baltian maita, joita miehitettiin 50 vuotta.
Valtaosa länsimaista ei ikinä tunnustanut -
Viroa, Latviaa ja Liettuaa Neuvostoliiton laillisena osana.
Meitä pidettiin miehitettyinä.
Yhdysvalloissa on vuosittain miehitettyjen maiden päivä.
Silloin Viron, Latvian ja Liettuan diplomaatit, -
jotka edelleen palvelivat Washingtonissa, -
kutsuttiin Valkoiseen taloon tapaamaan presidenttiä.
Viron lippu oli ulkoministeriön aulassa koko sen 50 vuoden ajan.
Virolainen diplomaatti oli lopuksi jotain 92-vuotias, -
kun hän pystyi ojentamaan kapulan vapaan Viron suurlähettiläälle -
vuonna 1992.
Kiintoisaa. Siirrytäänpä seuraavaan aiheeseen.
Se liittyy tähän vahvasti.
Eurooppa on yrittänyt monta kertaa -
eristää Venäjän USA:n ja muiden länsimaiden kanssa -
tämän hyökättyä länsinaapuriinsa Ukrainaan.
Se on tietyssä määrin epäonnistunut siinä -
terroria rahoittavien valtioiden, terroristivaltioiden, takia -
ja liittolaisiin kuulumattomien valtioiden takia.
Aloitetaan teistä, professori.
Iran on toimittanut Venäjälle erilaisia välineitä, -
kuten yhdensuuntaisia miehittämättömiä ilma-aluksia, -
jotka ovat aiheuttaneet huomattavaa tuhoa kautta Ukrainan.
Tätä aihetta voisi puida pitkään, -
mutta keskitytään ydinnäkökulmaan.
Venäjä auttaa Irania -
väitetysti siviilikäyttöön tarkoitetussa ydinohjelmassa.
Venäjä on yksi P5 + 1 -maista, -
jotka laativat yhteisen kattavan toimintasuunnitelman, JCPOA:n, -
eli vuoden 2015 ydinsopimuksen.
Sen piti estää Iranin ydinaseiden valmistamiseen tähtäävät toimet.
Samaan aikaan tämä kehittyi siihen pisteeseen, jossa nykyään Iran, -
joka on luultavasti, ja kansainvälinen atomienergiajärjestö tutkii sitä, -
että Iranissa oli kolme laitosta, joista se ei ollut ilmoittanut, -
ilmiselvästi vastoin ydinsulkusopimuksen velvoitteita.
Se kasvattaa yhä ydinmateriaalivarastojaan.
Atomienergiajärjestö IAEA julkaisi hiljattain raportin, -
jossa se ilmoitti, että Iran on saavuttanut -
84-prosenttisesti väkevöidyn uraanin tason.
Se on hämmästyttävää, sillä se on 4 % enemmän -
kuin Hiroshimaan ja Nagasakiin pudotetuissa ydinpommeissa -
ja vain 6 % vähemmän kuin 2000-luvun ydinpommeissa.
Kestääkö maailma toista Pohjois-Korean kaltaista maata, -
joka sijaitsee paljon lähempänä Eurooppaa -
ja jolla ei ole ongelmaa iskeä Eurooppaan?
Se on hyvin vakava kysymys maailmanlaajuiselle turvallisuudelle -
ja erityisesti Israelille.
Iran muodostaa uhkan ja uhkaa Israelia.
Euroopan unioni on mukana JCPOA:ssa.
Olemassa on yhä pieni toivo siitä, -
että Iran voi jotenkin noudattaa sitä tulevaisuudessa.
Presidentti Trump veti Yhdysvallat pois sopimuksesta vuonna 2018.
Myönnän, että tilanne on hyvin vaikea. Ongelma on se, että...
Puola ymmärtää Yhdysvaltoja ja Israelia, -
mutta jotkin Euroopan maat haluavat pitää sopimuksen hengissä.
Niille Iran ei ole uhka. Ne tunnustavat Iranin oikeuden -
suvereniteettiin ja itsenäisiin päätöksiin -
sekä myös sen, että Iranilla saattaa tulevaisuudessa olla ydinaseita, -
niin kuin Pakistanilla ja Intialla. Ne toivovat, että Iran muuttuu -
sen ansiosta, että ydinasevaltiot toimivat vastuullisemmin.
Siitä on siis sellainen teoria.
Olen samaa mieltä. Asia on hyvin tärkeä.
Näen liittouman länsimaita vastaan, Iran, Kiina tällä hetkellä, -
Venäjä, arabimaat, Valko-Venäjä.
Presidentti Lukašenka allekirjoitti eilen Teheranissa sopimuksen.
Tilanne alkaa yhä enemmän näyttää sijaissodalta.
Yhtäällä Venäjä autokratioiden tukemana, -
toisaalla demokratioiden tukema Ukraina. Suuntaus ei ole hyvä.
Ei ole varmaa, mihin vastakkainasettelu johtaa, -
mutta meidän lännessä täytyy vain toimia yhtenä rintamana -
myös suhteessa Iraniin, ei vain Venäjään -
ja Ukrainan sotaan, vaan myös Iraniin.
On yhä mahdollisuus, että pysymme yhtenäisinä.
Yhdysvaltojen johtajuus on tässä ratkaiseva.
Voinko kommentoida?
Ajattelen tästä asiasta samalla tavalla kuin ystäväni Puolasta.
Israel on varoittanut läntistä maailmaa jo vuosien ajan.
Republikaanihallinto on tiedostanut asian.
Eurooppa on jälleen kerran ollut aivan liian naiivi, -
etenkin Euroopan unioni ja parlamentti päätöksineen.
On laadittu monia päätöslauselmia, -
mutta ei ole huomattu, että olemassa on ydinuhka, -
vaikka Israel ja USA ovat varoittaneet meitä.
Nyt on aika herätä. Ja uskon, että kun nähdään, -
että Iran toimittaa sotakalustoa Venäjälle, -
tämä on viimeinen herätyshuuto Euroopalle: "Tätä täytyy katsoa."
Toivon, että Euroopan parlamentti tekee asiassa nopeasti päätöksiä.
Minulla on tähän liittyvä jatkokommentti.
Se osoittaa, että ei ole olemassa kaukaisia maita, -
joiden ongelmat eivät kosketa meitä niin, ettemme halua tietää niistä.
Se, mitä Lähi-idässä ja Iranissa tapahtuu, -
vaikuttaa Euroopan turvallisuuteen suoraan sen kautta, -
että Venäjä saa Iranilta drooneja -
ja hyökkää Ukrainan kimppuun.
Ja toisin päin. Se, mitä kentällä tapahtuu -
ja miten pitkälle Venäjän federaation ja Iranin yhteys kehittyy -
teknologisen ja sotilaallisen asevaihdon osalta.
Sillä voi olla vaikutus Lähi-idän turvallisuustilanteeseen, -
kun venäläisiä ilma-aluksia, ohjuksia ja teknologiaa alkaa saapua sinne.
Meidän täytyy siis pysyä kärryillä -
toinen toistemme huolista, ongelmista ja uhkista.
Näimme tietysti tällä viikolla kuvia -
ensimmäisistä iranilaislentäjistä harjoittelemassa Suhoi 35 -koneella.
Venäläislentäjät antoivat heille suosionosoitukset seisten.
Se osoittaa, että siinä suhteessa tulee paljon vaihtoa -
kapeikossa, josta kulkee maailman öljystä kolmannes -
mukaan lukien Eurooppaan tuleva nesteytetty maakaasu -
esimerkiksi Qatarista. Se on aika kiintoisaa.
Kohdataan saman tien se tilanne, -
että Iran ja saudit lyöttäytyvät yhteen -
ja palauttavat diplomaattisuhteet.
Kiinan sateenvarjon alla. - Kiina on siinä mukana.
Kiina yrittää nyt myös Euroopassa -
saada aikaan jonkinlaisen ihmeen.
Presidentti Xi menee tapaamaan ensin Putinia, -
ja jos on viesti vietäväksi, sen jälkeen Zelenskyia.
Kiinalla on lusikkansa sopassa.
Sanon Iranista sen verran, että yhteinen kattava toimintasuunnitelma -
vuodelta 2015 -
sisälsi niin paljon reikiä, -
että se toi aina mieleeni kuuluisan kaskun, -
jossa länsidiplomaatti kysyi Zhou Enlailta, -
mitkä ovat vuoden 1789 Ranskan vallankumouksen vaikutukset.
Zhou Enlai vastasi: "Liian aikaista sanoa."
Yhteinen kattava toimintasuunnitelma katsoi 5 tai 10 vuoden päähän.
Sama pätee uuteen sopimuksen, jos sellainen pystytään laatimaan.
Sekin katsoo parin vuoden päähän.
Ainakin sen pohjalta, mitä historioitsijana ymmärrän, -
iranilaiset katsovat paljon kauemmas.
Mikä siis on tulos? Se on yksi kysymys.
Toiseksi jos tarkastelee atomi- energiajärjestö IAEA:n raportteja, -
historia toistaa itseään 10 tai 15 vuoden takaa.
Kyse on tarkastuksista, joita ei itse asiassa voi kutsua tarkastuksiksi.
Kyse on siitä, että tällä hetkellä IAEA:n valvontalaitteita -
riisutaan Iranin ydinlaitoksissa.
Puhumme maasta, pidimmepä siitä tai emme, -
joka pelailee panttivankidiplomatialla.
Se vaihtaa... - Länsi pelaa mukana.
...vaihtaa yhden panttivangin satoihin miljardeihin dollareihin.
On helppo sanoa, että se on kamalaa ja väärin -
moraalisesta näkökulmasta.
Mutta katsokaapa julkisen mielipiteen aiheuttamaa painetta länsimaissa, -
kun Iran ottaa panttivangin.
Sama juttu Belgiassa.
Puhumme ilkeästä reaalipolitiikasta.
Sellaista se on Iranin kanssa.
Ja lännen ainoa vastaus on patoamispolitiikka. Mikä on ratkaisu?
Kun tarkastelee Irania tällä hetkellä, -
voi luetella asioita asioiden päälle.
On droonit Ukrainassa, -
alueellinen epävakauttaminen, -
panttivankiongelma, -
syyskuusta asti jatkuneet mielenosoitukset Iranissa.
Joidenkin asiantuntijoiden mukaan -
ensi kertaa panoksena on -
ajatollahin hallinnon oikeutuksen menetys kansan silmissä.
Iranin osalta sanoisin loppujen lopuksi ja varovaisesti, -
että jos Iranissa on tapahtuva jotain, -
sen täytyy tulla maan sisältä.
Sitä hyvin epätodennäköisesti tulee -
länsimaalaisen operaation tai toiminnan seurauksena.
Tähän aiheeseen pitää palata tulevissa ohjelmissa.
Emme ikinä ehdi käsitellä sitä kunnolla.
Kiitos, professorit Rosenthal ja Czaputowicz, -
lähettiläs Sakkov ja herra Östman.
Kiitos myös katsojille. Ottakaa yhteys kansanedustajiinne -
ja vaatikaa heitä tekemään enemmän käsittelemiemme aiheiden hyväksi.
Joskus politiikassa auttaa, kun painostaa hiemankin.
Ensi kertaan, hyvää illan jatkoa täältä Helsingistä.
Suomennos: Marianne Tenetz