EUROOPA STUUDIO
Venemaa provotseerimatult alustatud sõda Ukraina vastu
on tektooniline sündmus, mis vormib riigi suhteid Lääne ja Hiinaga viisidel,
mis on seni veel selgusetud.
Konflikti eskaleerumine kokkupõrkeks Läänega
kannab suuremat riski, mida maailm pole aastakümneid näinud.
Murettekitav hinnang kõlas Washingtoni luureanalüüsis
Venemaa regionaalsete ja globaalsete eesmärkide kohta 2023. a,
kui konflikt Euroopa idaserval kestab juba teist aastat.
Õhtust! Olen Jonathan Hessen. See on Euroopa Stuudio 14. saade.
Euroopa sise- ja välisasju lahkavad täna
professor Uri Rosenthal, Hollandi endine välisminister;
prof Jacek Czaputowicz, endine Poola välisminister;
Sven Sakkov, Eesti Kaitse- ministeeriumi endine asekantsler
ja nüüdne Eesti suursaadik Soomes.
Ja Peter Östman, Soome parlamendi väliskomisjoni esimees
ja Euroopa kristliku poliitilise liikumise endine esimees.
Aitäh, ja tere tulemast Helsingisse! - Aitäh võõrustamast!
Alustame prof Rosenthalist.
Venemaa rünnakusõda Ukraina vastu jätkub teist aastat.
Vestlesime sellest veidi juba eelmisel korral.
Alustan küsimusega,
kui piisav on Euroopa ja Lääne praegune vastus
Ukraina toetuseks võitluses Venemaaga.
Aitäh.
Alustan sellest, et kui minna aasta tagasi,
mullusesse veebruari,
siis ütleksin, et üks paljudest valearvestustest,
mida Moskva ja Putin tegid, puudutas Lääne otsustavust.
Võime rääkida probleemidest ja takistustest ses suhtes,
kuid ütleksin siiski,
et Lääne - USA ja Euroopa otsustavus,
NATO raames on ootused ületanud.
Ja kui mainida esmalt mõningaid tähelepanekuid,
mäletame muidugi president Obama avaldust,
et Euroopa peab muutuma julgeoleku tarbijast
julgeoleku tootjaks.
Võib öelda, mida tahes, kuid Saksamaa on otsustanud
eraldada 100 mlrd eurot kaitsesse. Mu oma väike riik,
mis jäi kaitsekuludes NATO kriteeriumist maha - 1,4%,
on nüüd tõusnud, mis on tekitanud ka siseprobleeme.
Äkitselt peavad kaitsejõud vahetama
karmid, aastaid kestnud kärped
olukorraga, kus raha on kulutamiseks küllalt.
Kui vaadata Euroopat ennast,
siis võiks parafraseerida George Orwelli:
"Kõik Euroopa liikmesriigid on võrdsed,
kuid mõned on teistest võrdsemad."
Poola ja Eesti on need riigid
Euroopa Liidus, kellel on palju enam,
palju rohkem vastupidavust
julgeoleku vallas kui mõnedel teistel riikidel,
mis asuvad Venemaast kaugemal.
Kuid üldiselt võib öelda, et kunagi ei tehta piisavalt.
Ja on üsna suuri raskusi ja takistusi,
kuid üldiselt arvan, et hr Putin Moskvas
on kindlasti väga pettunud ja tusane Lääne vastuse pärast.
Kas mingil hetkel muutub otsustavuse säilitamine raskemaks?
Seda me ei tea. See võib juhtuda.
Kuid näeme mingisugust õnnestumist.
Olen nõus. Lääs on ühtne.
Eelmisel kuul nägime Ameerika juhtrolli.
See on tähtis. President Biden käis Kiievis ja Varssavis
ning rääkis üheksa presidendiga regioonis.
See oli tähtis sõnum Venemaale ja teistele,
et ameeriklased toetavad Ukrainat.
Mäletan president Bushi Kiievi kana kõnet 30 aasta tagant.
Tegu polnud kana-visiidiga, kui räägime president Bidenist.
Tunneme, et ameeriklased, eriti demokraadid ja Biden,
panustasid oma poliitilise karjääri Ukraina edule.
See aitas ka mobiliseerida Lääne ühiskondi
ja lääneriikide juhte
Ukrainale rohkem sõjalist abi andma.
Hetkel on tähtis laskemoon. EL peab panustama sellesse
ja Ukraina varusid täiendama.
Leopardi tankide saatmine Ukrainale oli tähtis otsus Saksamaa poolt.
Räägitakse ka lennukitest.
Poola peaminister tegi otsuse esimeste lennukite saatmise kohta.
Need on vanad vene MIG-i mudelid.
Tulevikus võib ehk saata ka F-16 hävitajaid.
Ukrainat toetades on ohuks, et ta kaotab sõja,
ja selle tagajärjed maailmakorrale on tohutud ja negatiivsed.
Need asjad on siin sõjas kaalukausil.
Luureraportid näitavad,
et Ukraina kaotuse oht on endiselt reaalne.
Samuti märgitakse,
et järgmiseks on tulejoonel Poola, Eesti ja teised NATO-riigid.
Kui vaadelda seda väljakutset,
siis milliseks ohuks on praegu Euroopa sõjaväsimus?
Arvan, et me pole veel õieti alustanudki.
Uri ütles, et Putin ei oodanud Läänelt sellist otsustavust.
Tuleks uurida seda, miks olid ootused nii madalal.
Minu meelest oli selleks hea põhjus. Lääs ja Euroopa on olnud leebed
ja pole tahtnud varem vastata Venemaa agressioonidele.
Kui Venemaa oli 30 aasta eest oma nõrgimas seisus,
käivitas ta Abhaasia, Transnistria, Lõuna-Osseetia ja Gruusia konfliktid,
et comeback teha. See õnnestus.
Ta alustas 1995. a brutaalset sõda Tšetšeenias.
See oli siseasi, kuid näitas, kui hävitavalt Venemaa sõdib.
2008. a - Gruusia. Läänelt ei tulnud mingeid karistusmeetmeid.
Diplomaatia oli paar kuud külmutatud, kuid kõik normaliseerus uuesti.
2014. a Krimm ja Donbass.
Kui 2014. a oleks kehtestatud samasugused sanktsioonid kui nüüd,
ei oleks me praeguses olukorras.
Süüria. Nägime konkreetselt,
kui ebahumaanne on Venemaa sõdimisviis.
Ta pommitas haiglaid ja muud,
ning naasis pommitama, et tappa päästetöötajaid.
See oli hea põhjus Putini valearvestusele.
Lääs andis talle kõik võimalused olukorra vääriti hindamiseks.
Euroopa otsustavus
on olnud oodatust parem,
aga kui uurida asja tänase olukorra valguses,
ütleksin, et seda on vähe, see tuli liiga hilja
ja see on liiga ettevaatlik. Miks?
"Me ei saa nii tegutseda, kuna see oleks eskaleeriv."
See on ekslik arusaam, sest eskaleerumine tähendab
uut tüüpi relva toomist lahinguväljale.
Eskaleerumine pole see, kui toimetad rünnaku ohvrile
sama tüüpi relvi, mida ründaja juba kasutab.
Tahaksin küsida selle nägemuse kohta.
Kui võitlusega ühineda, tahetakse üldiselt teada, mida see kaasa toob.
Ettenägematus heidutab veelgi enam
vaenlase soovi sekkuda.
Seepärast ei teata luureraportite järgi,
mis juhtub, kui Lääs ühineb sõjaga Venemaa vastu.
Mis looks eeldused sellisele stsenaariumile,
kui mitte jõudmine pöördumatusse olukorda, kus asjad eskaleeruvad?
Minu teada pole keegi kunagi teinud tõsist ettepanekut,
et Lääs, NATO, EL või keegi teine
peaks sõtta sekkuma.
On räägitud sellest, et rünnaku ohvrile antakse vahendid
rünnakule vastu panemiseks.
Minu riik on teinud oma osa. Eesti on saatnud Ukrainale
1 % ulatuses SKPst sõjavarustust.
Olen arvutanud, et kui kõik EL-i ja Põhja-Ameerika maad teeksid sama,
tähendaks see 400 mlrd euro väärtuses sõjavarustust.
Sel juhul oleks probleemiks see, et Euroopal poleks Spear-rakette.
Laod on tühjad,
sest Euroopa pole 30 aastat kaitsesse investeerinud.
Tulen riigist, mis on teinud seda 30 aastat.
Soome on teinud seda 70 aastat.
Siinkohal on hea rääkida sellest, kuidas käib modernne sõjapidamine,
mis sarnaneb vägagi vanaaegsele.
Hr Östman, ka Soome on Venemaaga sõjas olnud.
Soomel oli Talvesõda
ja teil õnnestus mingi võit saavutada.
Pidite loobuma Karjalast, mis on paljudele soomlastele kallis.
Soome säilitas tulevasteks aastateks siiski iseseisvuse.
Kuivõrd näed siin ajalugu kordumas?
Muidugi on Lääne toetus nüüd ulatuslikum kui see,
mis Soome kunagi sai.
Soomel on sellega oma kogemus,
eriti varasematel põlvkondadel. Minu isa võitles Talvesõjas
ja hiljem ka 2. Maailmasõjas.
Kui olukorda uurida, siis naasen eelmisel korral mainitu juurde.
Osalesin siin paneelil vist sügise alguses.
Suurim küsimus avalikus debatis oli toona see,
kas Euroopa ja Lääs jäävad ühtseks,
kuna energia hind ja inflatsioon olid tõusuteel.
Paljud kahtlesid toona, kas Euroopa peaks ühtseks jääma.
Nüüd teame. Aasta on täis saanud.
Oleme endiselt siin ja oleme ühtsed.
Arvan ja loodan,
et ka Ameerika jääb sellesse ühisrindesse EL-i riikidega.
Soome on nüüd muidugi ühinemas NATOga.
Oleme teinud oma otsused.
Lõplik otsus tehti eelmisel istungjärgunädalal.
Järgmiseks allkirjastab dokumendid president.
Ta sai selleks kolm kuud aega, kuid lubas tegutseda kiiresti.
Nii et ta allkirjastab paberid lähipäevadel või -nädalatel
ja Soomest saab loodetavasti NATO liige.
Kui protsess Soomes algas, öeldi meile,
et NATOs on avatud uste päevad.
Kolleegid NATOs, avage uksed Rootsile ja Soomele.
Nii me seda tõlgendasime. Tuli teha kiire otsus.
Usaldasime lubadusi, et NATO on avanud uksed
Soome ja Rootsi sarnastele lääneriikidele.
Kuidas see siis minu meelest jätkub? Kas Euroopa jääb ühtseks?
Loodan, et paljud teisedki riigid toetaksid sarnaselt Eestiga
Ukrainat jõulisemalt kuni lõpuni välja.
Ma ei mäleta, kes seda ütles,
see võis olla Eurokomisjoni juht Ursula von der Leyen.
Ta ütles: "EL jääb ühtseks,
nii kauaks kui vaja."
Seda võib tõlgendada mitmeti. Me ei tea lõpptulemust.
"Kuni talv jääb leebeks."
Küsimus prof Rosenthalile.
Naaseme Rootsi ja Soome NATO-liikmelisuse juurde hiljem.
See on niivõrd oluline asi
ja see on suureks siseväljakutseks ka NATOs.
Türgi, kel on ainuke ohvriteks valmis armee,
pole hetkel valmis Rootsit NATOsse laskma,
nii usulistel kui teistel põhjustel.
Enne seda tahaksin kuulda teie nägemust ühe teise asja kohta.
Näib, et eksisteerib probleem selle suhtes,
et lääneriigid tahavad rohkem aidata.
Sajad miljardid eurod, millest äsja rääkisite,
ja paari nädala eest rääkis Briti peaminister 6 mlrd naelast.
Kuhu see nüüd jääb, kui Euroopa armeed on nõrgad?
Euroopas on praegu vaid kolm suurt armeed.
Üks neist pole NATO liige ja see on juhtumisi Soome.
Teine on Türgi, kes pole tegelikult Euroopa.
Ja kolmas on Poola,
kes on võrdne Inglismaaga, kes on oma jõudu kärpinud.
Kõik on seega USA vihmavarju all.
Kas see muudab Euroopa maade mentaliteeti,
arvestades, et idas terendab punane oht?
Julgustad mind tegelikult
selle küsimusega globaalselt mõtlema.
Sel juhul räägiksime USA olukorrast.
Vahel öeldakse väga otseselt,
et lõpuks näeme järgmist olukorda.
Venelased ja ameeriklased läbirääkimistelauas.
Seal istub ka Zelenskõi,
aga läbirääkimised käivad USA ja Venemaa vahel
ning maksumeheks on Euroopa.
Teatud mõttes on globaalne olukord selline.
Vaatan Lääne otsustavust, millele siin viidati.
Ütleksin, et minu jaoks on üks suurtest küsimustest
USA suhtumine Euroopasse.
See toob USA globaalsesse tervikpilti.
Selle esimene ja suurim väljakutse on hetkel pigem Hiina.
See on pigem Hiina kui olukord Euroopas.
Olen sellepärast väga mures,
või vähemalt paneb see mõtlema. Võin eksida.
Aga igal juhul on USA-l raskeid koormaid
siin Euroopas, aga ka Vaiksel ookeanil.
See on minu meelest murettekitav. Ja kui arvestada
USA sisemise poliitilise olukorraga,
saab see olema palju rohkem kui takistus
või mingi tõke,
mis puudutab Lääne otsustavust.
See oleks minu esialgne vastus sellele küsimusele.
Olen nõus. USA tahab, et Euroopa riigid
toetaksid Ukrainat rahaliselt ja sõjaliselt varasemast rohkem.
Vabariiklaste poolel kõlab hääli,
et Venemaa rünnakusõda pole Ameerika, vaid Euroopa asi.
Olen nõus, et USA pilk on Vaiksel ookeanil ja Hiinal,
kuid Euroopa toetuse säilitamiseks peab USA siia panustama.
USA ei tee midagi ilma Euroopa toetuseta
tulevases vastasseisus Hiinaga.
Oleme liitlased ja peame arvestama
oma huvidega mõlemal pool Vaikset ookeani.
Euroopas pooldavad Kesk-Euroopa maad jõuliselt
USA globaalsete huvidega arvestamist
samaaegselt Ukraina sõjaga seotud huvidega.
Näiteks Poola korraldas 2019. a
nn Lähis-Ida konverentsi
ja toetas nii Iisraeli kui USAd.
See valmistas teed Aabrahami lepingutele.
See polnud tingimata Euroopa huvides,
kuid globaalse korra, ning eriti USA ja Iisraeli huvides.
Eurooplastel ja ameeriklastel on erinevad suunad
Iisraeli julgeolekuhuvidega arvestamises.
Tähtsaim küsimus on muidugi Hiina. Oleme valmis toetama USAd
globaalses vastasseisus Hiinaga,
kui seda tulevikus ohuks peetakse.
Praegu on ju tekkimas uus telg.
Hiina, Venemaa, Iraan, Valgevene,
hetkel Saudi Araabia ja mõned Pärsia lahe maad.
Hiina on vahendajaks
Iraani ja nende araabiamaade vahel.
See on demokraatliku maailma aspektist negatiivne areng.
Üldiselt võttes mõtlen, et--
Kuigi olen kuulnud Saudi Araabialt avaldust,
et see johtub nõrgast juhtimisest
ja vajaliku tegevuse väärtõlgendamisest.
Olen nõus. See oli viga USA presidendi
ja valitsuse poolt, kes taganesid
maade jõulisest kritiseerimisest.
Kuid nüüd on ameeriklased mõistnud,
ja nad tahavad olukorda parandada ja peame seda toetama,
sest sellel on positiivne signaal.
Põhimõtteliselt on küsimus selles,
milline saab olema Euroopa julgeolekuarhitektuur.
See sõltub sellest, kuidas sõda lõppeb.
Kui sõda lõppeb nii, et venelaste imperialistlik hoiak
ja poliitika on otsustavalt kukutatud,
nii et seda teab iga babuška igas Siberi külas,
siis oleme võitnud. Kui seda ei juhtu,
ning Venemaal peetakse ja esitletakse seda suure võiduna,
on järg meie käes.
Oleme õppinud oma viimase sajandi ajaloost,
et ründaja ei peatu kunagi.
Ühel päeval tuleb ta peatada, kuid hind kasvab pidevalt.
Me ei tea, kuhu olukord jõuab. Maailmasõdu
ei nimetatud maailmasõdadeks esimesel lahingupäeval.
Teine Maailmasõda muutus globaalseks,
kui 7. detsembril 1941. a rünnati Pearl Harborit.
Sinnani oli see Euroopa sõda. Seejärel sai sellest maailmasõda.
Meil on palju vastamata küsimusi.
Ja mis on NATO roll
Euroopa tulevases julgeolekuarhitektuuris?
NATO on vahend USA, Kanada
ja Euroopa kaitse ja julgeoleku ühendamiseks.
Euroopa vajab seda tulevikus
ja ka USA-le on tähtis omada tugevaid liitlasi.
Ja nagu varem ütlesin -
Euroopa on alarahastanud oma kaitset aastakümneid
ning nautinud rahudividende.
Nii oleme olukorras,
kus paljud räägivad Euroopa strateegilisest autonoomiast.
Sellel võib olla mitmeid tähendusi. Üks on kaitses, julgeolekus.
Euroopa strateegilise autonoomia nõudjaile olen tavaliselt öelnud,
et hakake sõnade asemel tegutsema.
Jutt on odav. Sellesse tuleb panustada.
Eesti on viimased 10 aastat kasutanud kaitsekuludeks 2 % SKPst.
Nüüd oleme 3 % peal. Poola on ehk juba 5 % juures.
Ta näitab teed iserelvastumises. See on õige viis.
See tähendab, et suudame teha oma osa.
Ameeriklased on nõudnud alates John F. Kennedyst,
et Euroopa peab sõjaliselt rohkem tegema.
See on kaheteraline mõõk.
Pearl Harbori eel ründas Jaapan Madalmaade Ida-India alu.
See võiks olla huvitav võrdlus, kuid jätame selle teiseks korraks.
Tahaksin aga küsida hr Östmanilt,
et kui vaatame täna Euroopat, kas Soome julgeolek paraneb,
arvestades muidugi muutujatega.
Kas Soomel on NATO liikmena ohutum?
Muidugi usume ja loodame seda.
Muidu poleks otsust tehtud.
Kui õigesti mäletan,
hääletas 184 rahvasaadikut 200st selle poolt.
Seitse oli vastu ja mõned ei hääletanud.
Aga 184. See on rohkem kui 90 % Soome parlamendist.
Loomulikult loodetakse nii suure otsuse puhul,
et see on õige.
Samal ajal meenutan oma Euroopa naabreile
ja NATO-liitlastele -
palun hoidke uksed lahti, nagu olete lubanud.
Tõepoolest. Kuid tekib küsimus--
Jätkan veel hetke.
Ma ei taha teisi riike süüdistada.
Oleme Euroopas palju vigu teinud.
Oleme olnud naiivsed. Olime naiivsed 2008. a.
Euroopa oli kindlalt liiga naiivne 2014. a.
Nüüd saime šoki ja ärkasime.
Kogunemine ja ühinemine ja lahenduste leidmine
võttis mõni nädal aega. Lahendusi otsitakse siiani.
Kuid avalikud arutelud, kus üksteist süüdistatakse,
ja arvutatakse, kui palju keegi kaitsesse on eraldanud mullu
või viimased 10 aastat ja rõhutatakse oma headust,
see pole minu meelest hea lahendus Euroopale ja ühistele raamidele.
Õhutaksin rahunema, kogunema
ja ühiselt vestlema, ka ameeriklastega.
Selle asemel, et osutada nende vigadele,
tuleks kutsuda nad kõnelustele,
ja püüda anda oma parim, et koos lahendusi leida.
USA vajab tulevikus Euroopat ja Euroopa vajab USAd.
Transatlantiline liit on elutähtis.
Tahaksin tuua vestlusse Rootsi ja Soome.
Kui olukorda uurida,
on Rootsil NATO suuruselt kolmas armee,
kui mõelda võitlusjõule ja teistele aspektidele.
Rootsi tehnoloogiline panus on vägagi märkimisväärne.
Kuid näib, et Türgile ei meeldi eriti Rootsi roll
selles kombinatsioonis.
Kas vastuolud või kultuurierinevused on nii suur probleem,
või milles siin asi on?
Ma ei ütleks seda. Arvan, et pigem on see seotud Türgi sisepoliitikaga.
Seal ootavad ees valimised.
Poliitikuna tahab Erdogan kedagi milleski süüdistada
ja oma riigis nii toetust koguda.
Muidugi võidi ka Rootsis vigu teha.
Soome ja Rootsi asusid ühiselt taotlusprotsessi edendama.
Ütlesime, et tahame minna NATOsse käsikäes.
See on endiselt meie eesmärk.
Avalikus debatis tahavad mõned meid lahutada.
Kui see pole Erdogan, siis on see Ungari.
Lisaks püüab avalik meedia meid teineteisest eraldada.
Meie ja Rootsi kolleegide soov on astuda NATOsse koos.
Väliskomisjon käis 3-4 nädala eest Rootsis.
Meil olid head vestlused.
Eelmine nädal käis minu juures Rootsi väliskomisjoni liige.
Meil on ühine tahe, ja NATO asi on meid ühiselt ratifitseerida.
Suursaadik Sakkov, lühidalt.
Tahan vaid kinnitada oma heale sõbrale siin,
et NATO uksed on lahti. Soome ja Rootsi ratifitseerimisprotsess
on kestnud alles 8 kuud.
Eesti puhul kestis see 2013.-2014. a 14 kuud.
See on toimunud välgukiirusel.
Eesti parlament oli esimene ratifitseerija.
Kanadal ja Taanil on teistsugused määrused.
Eesti pani liitumisprotokolli allkirjastamise liikvele teisel päeval.
Ütleksin, et NATO poolel
ei püüa keegi Soomet ja Rootsit lahutada.
Peaminister Sanna Marin ütles hästi,
et koos ühinemine on kõigi huvides.
Küsimus kõlab lühidalt, mis saab,
kui mingi riik, näiteks Türgi, ratifitseerib ainult ühe neist.
See on asja tuum. Sellele ma ei oska vastata.
Soome ja Rootsi ühinemises NATOga
olen hr Östmaniga nõus.
Asjad võivad Türgis muutuda loodetavasti pärast valimisi mais.
Ütleksin, et see puudutab taas
kogu Lääne otsustavuse teemat.
Olin positiivselt üllatunud sellest,
kuidas näiteks Rootsi,
kes on sajandeid erapooletu olnud, kaasa läks.
Soome olukord on veidi erinev, kui nii võib öelda,
näiteks 1939. a sõja alusel.
Need on poliitiliselt uskumatud arengud.
Kui tohin veel lisada,
siis kogu meie siinses vestluses
on poliitiline ja sõjaline pool.
Ja kui vaatlen kumbagi mõõdet,
tahaksin tegelikult teada, mida peame silmas sõja võitmisega?
Mida me sellega mõtleme?
Algusest peale 2022. a veebruaris,
kui minult küsiti Hollandi televisioonis ja mujal,
ütlesin, et lõpuks jõuame
selle tuntud diplomaatilise valemini,
kus lepitakse kokku erimeelsustes.
Kui kaugele ja mille suhtes? Seda ma ei tea.
Aga minu meelest, ja ütlen seda otse,
vahel tekib mul mõte--
Rääkisite Pearl Harborist.
Räägin mälestusest, kus president Roosevelt
rääkis tingimusteta alistumisest.
Olen märganud mõningais meie ühiskonna poliitilistes kihtides
mõtet tingimusteta alistumisest.
See paneb pead murdma.
Kas on realistlik nõuda Venemaalt tingimusteta alistumist? - Ei!
Just see ongi minu probleem.
Ja meie arusaamine Venemaast,
kui ta hakkas pommitama Ukraina linnu,
juhtisin korduvalt tähelepanu iseenesestmõistetavale seigale,
mida me kõik teame.
Kui meid üllatab see, et venelased pommitavad tsiviilobjekte
ilma eriliste südametunnistuspiinadeta,
räägime kõrvalistest kahjudest.
Venelased ei tea, mis on kõrvalised kahjud.
Nad ei arvesta selliste kaunite lugudega.
Peame kohanema faktiga,
et meil tuleb teha midagi võimuga,
kes peab end nüüd nurka aetuks ja sisse piiratuks.
Ja peame vaatama, kuidas saame pika sõja
mingis etapis kuidagi lõpetada.
Ma ei oska seda kuidagi teisiti väljendada.
Prof Czaputowicz, olete olnud Poola välisminister.
Poola on üks Venemaa tegevuse otsustavamaid vastaseid.
Kas Poola ootab, et Venemaaga jõutakse kuldsele keskteele
Ukraina territoriaalse terviklikkuse suhtes?
Hetkel on olukord meile selge.
Ma pole teiega nõus
Venemaa tingimusteta alistumise asjaolude suhtes.
Keegi ei taha tungida Venemaa territooriumile.
See on vägev riik. Ta okupeerib osa Ukrainast.
Kaalul on nende alade vabastamine,
mis rahvusvahelise õiguse järgi Ukrainale kuuluvad.
Rahvusvahelise üldsusena tunnistame Ukraina õigust
võidelda oma territooriumi vabastamise eest.
Kui Ukraina vabastab näiteks Krimmi,
mis on rahvusvahelise õiguse järgi Ukraina osa,
ei tähenda see, et Venemaa peab alistuma.
Keegi ei taha vallutada Moskvat. Sellist keelt ei saa aktsepteerida.
On tähtis jätkata Ukraina toetamist,
sest see on risk. On mitmeid küsimusi ja sarnaseid probleeme.
On enneaegne rääkida tulevasest rahust.
Seni, kuni Ukraina võitleb, peame teda toetama,
sest vastasel juhul me vaid nõrgendame Ukraina positsiooni,
ja see pole õige. Tuleb tunnistada tema õigusi.
Muidugi võib jõuda kompromissini. Kõik sõltub meie toest Ukrainale
ja sündmuste arengust lahinguväljal.
Ja Euroopa ühtsusest.
Saksamaalt ja Prantsusmaalt kõlab juba vastuhääli.
Kas see Poolale muret ei tee?
Ei. Oleme märganud, et toetus Ukrainale on kasvanud
näiteks avaliku arvamuse ja inimõigusliikumiste mõjul.
Need nõuavad juhtidelt ausat käitumist,
nõrgema poole toetamist, rahvusvahelise õiguse järgimist
ning ründaja ja ohvri eristamist.
See on moraalne kohus ja Euroopa väärtuste põhine.
Asi pole vaid geopoliitikas.
Ja demokraatlikud ühiskonnad tahavad ausat poliitikat.
Ma ei ütle muidugi, et Ukrainal on parem võimalus võita,
aga peame toetama ukrainlasi nii hästi kui meil võimalik
ja jätkama toetamist.
Milline liikumisruum on Eesti meelest sinnani,
kus Venemaaga tuleks alustada kõnelusi?
Ühel päeval tulevad kõnelused. Peame tegelikult olema--
Kuskil häguses tulevikus?
See sõltub sellest, kui palju Lääs Ukrainat toetab.
See otsustab,
millised on tagajärjed, kus kõnelused algavad.
See, mis kõneluste alates laual on ja mida seal pole,
sõltub ukrainlastest.
Keegi ei saa käskida neil ühest või teisest alast loobuda.
See oleks imperialism.
Kuulsin head lugu, mis olevat Kiievis sõja alguses juhtunud.
Ühel pressikonverentsil küsisid Lääne reporterid ukrainlastelt:
"Kui kõnelused algavad,
siis milliseid alu olete valmis venelastele andma?"
Kuna küsija oli itaallane,
vastasid ukrainlased: "Kuidas oleks Lombardiaga?"
Venemaa ja kõrvaliste kahjude kohta öeldu suhtes
lisaksin vaid seda, et venelaste sõjapidamises
pole kõrvalised kahjud ja tsiviilobjektide pommitamine
eksimine, vaid omadus. See on sihilik.
Nad tahavadki tekitada kahju tsiviilelanikele ja -objektidele.
Viitan veel sellele, mida varem ütlesin.
Võime toetada Ukrainat lõpuni.
Lõpp on tulemas.
Ootame seda juba.
Nagu suursaadik ütles, algavad kõnelused varem või hiljem.
Meil Soomes arvatakse, ja on tähtis meeles pidada,
et ükski väljast tulija ei tohiks dikteerida,
millistes tingimustes peaks Ukraina läbirääkimisi pidama.
Ukraina on iseseisev riik, nagu Soomegi oli 1939. a.
Keegi ei tulnud meile ütlema,
et sellest või teisest osast tuleks loobuda.
Meie esiisad pidasid läbirääkimisi Venemaaga,
ja sõlmisid rahulepingu.
Ja loodan, et kui see kohutav sõda Ukrainas kord lõpeb,
on Ukrainal õigus juhtida läbirääkimisi
ja et rahuleping tuleb selline, millega nad rahul on.
Ta peab aktsepteerima oma muutumist.
Sõja alates pidas enamik läänerike teda ebaõnnestunud riigiks.
Sõja kuludes sai neist rahvusriik,
kes võitles tõeliselt iseseisvuse eest
ja nüüd tunnustatakse neid vastavalt. Nii olen kuulnud ukrainlastelt.
Kes pidas Ukrainat ebaõnnestunud riigiks? - Paljud Läänes.
Ukraina on elujõuline demokraatia,
hoolimata oma probleemidest ja korruptsioonist.
Ainus ebaõnnestumine oli siin see, et meil on halb idanaaber.
Alates 2014. a eelmise aastani
käis Donbassis aeglane sõda.
Selle vältel suri 14 000 ukrainlast.
Lisaks MH17 ja muud sellised asjad.
Neid 14 000 hukkunud ukrainlast peeti normaalseks rahu ajal.
Ei, me lihtsalt ei pööranud tähelepanu. Oleks pidanud.
Teie loal tahaksin esitada suursaadikule
järgmise lihtsa küsimuse.
Kui räägime sellest, et lepitakse kokku erimeelsustes
või et kunagi algab läbirääkimiste etapp,
kus Zelenskõi istub kõnelustelauas
ning räägib Venemaa ja USA esindajatega,
kuidas tuleks hinnata seda lihtsat fakti,
mille üle avalikkuses taas ja taas mõtiskletakse -
nimelt Krimmi?
Tegelikult andis Lääs selle ju 2014. a,
vähemalt rahva silmis, venelastele.
Mida peaksime selle suhtes tegema?
Jätan Minski lepingud kõrvale.
Ükski lääneriik pole kunagi pidanud Krimmi
Vene Föderatsiooni seadusliku osana päras 2014. a,
välja arvatud riigid, kes peavad seda Venemaa osaks,
ja mida üldiselt nimetatakse terroristlikeks riikideks.
Tollal, ja ajad võivad muutuda,
loodetavasti paremas suunas, kuid aastail 2014, 2015 ja nii edasi,
vaatasime Krimmi juriidilisest aspektist samamoodi
kui Balti riike, mis 50 aastat okupeeritud olid.
Enamik lääneriike ei tunnustanud kunagi
Eestit, Lätit ja Leedut NSVL-i seadusliku osana.
Meid peeti okupeeritud riikideks.
USAs oli igal aastal Vallutatud maade päev.
Siis kutsuti Eesti, Läti ja Leedu diplomaadid,
kes endiselt Washingtonis teenisid,
Valgesse Majja presidendiga kohtuma.
Eesti lipp oli välisministeeriumi saalis kõik need 50 aastat.
Too Eesti diplomaat oli lõpuks ca 92-aastane,
kui sai edastada teatepulga vaba Eesti suursaadikule
1992. aastal.
Huvitav. Liigume järgmise teema juurde.
See on teemaga tugevalt seotud.
Euroopa on püüdnud mitu korda isoleerida Venemaad
USA ja teiste lääneriikidega
pärast selle läänenaabri Ukraina ründamist.
See on osalises mõttes ebaõnnestunud
terrorit rahastavate riikide, terroristlike riikide tõttu,
ja liitlaste hulka mitte kuuluvate riikide tõttu.
Alustame teist, professor.
Iraan on toimetanud Venemaale erinevaid vahendeid,
nagu ühesuunalisi mehitamata droone,
mis on terves Ukrainas märkimisväärset kahju tekitanud.
Seda teemat võiks arutada pikalt,
kuid keskendume tuumaaspektile.
Venemaa aitab Iraani
väidetavalt tsiviilotstarbelise tuumaprogrammi juures.
Venemaa on üks P5+1 maadest,
kes koostasid ühise, põhjaliku tegevusplaani, JCPOA,
ehk 2015. a tuumalepingu.
See pidi takistama Iraani tuumarelva ehitamisele suunatud tegevust.
Samal ajal arenes see punkti,
kus Iraan omab täna tõenäoliselt,
ja Rahvusvaheline Aatomienergia Agentuur IAEA uurib seda,
et Iraanis on kolm rajatist, mida polnud deklareeritud,
ilmses vastuolus tuumarelvade leviku tõkestamise lepingu NPT kohustega.
Ta kasvatab endiselt oma tuumamaterjali varusid.
Aatomienergia Agentuur IAEA avaldas hiljuti raporti,
kus teatati, et Iraan on jõudnud
84 protsendini rikastatud uraani tasemele.
See on vapustav, sest seda on 4 % rohkem
kui Hiroshimasse ja Nagasakisse kukutaud tuumapommides,
ja vaid 6 % vähem kui 21. sajandi tuumapommides.
Kas maailm suudab elada veel ühe Põhja-Korea sarnase riigiga,
mis asub palju lähemal Euroopale ega näe probleemi
Euroopa ründamises selle enda pinnal?
See on väga tõsine küsimus globaalsele julgeolekule
ja eriti Iisraelile.
Iraan kujutab ohtu ja ähvardab Iisraeli.
Euroopa Liit osaleb JCPOAs.
Eksisteerib veel väike lootus,
et Iraan võib seda tulevikus kuidagi järgima hakata.
President Trump otsustas 2018. a, et USA lahkub lepingust.
Möönan, et olukord on väga raske. Probleem on selles, et--
Poola mõistab USAd ja Iisraeli,
aga mõned Euroopa maad tahavad lepingut elus hoida.
Nende jaoks pole Iraan oht. Nad tunnistavad Iraani õigust
suveräänsusele ja sõltumatule poliitikale,
ning sedagi, et Iraanil võib tulevikus tuumarelvi olla,
nagu Pakistanil ja Indial. Nad loodavad, et Iraan muutub,
kuna tuumariigid käituvad vastutustundlikumalt.
Selle kohta on niisugune teooria.
Olen nõus. Teema on äärmiselt tähtis.
Näen liitu lääneriikide vastu - Iraan, praegu Hiina,
Venemaa, araabiamaad, Valgevene.
President Lukašenka allkirjastas eile Teheranis lepingu.
Olukord näib üha rohkem käsilassõjana.
Ühel pool on autokraatiate toetatud Venemaa,
teisel demokraatiate toetatud Ukraina. See on halb areng.
Pole kindel, kuhu see vastasseis viib,
aga peame Läänes ühtse rindena tegutsema,
ka Iraani suhtes, mitte ainult Venemaa
ja Ukraina sõja suhtes, vaid ka Iraani suhtes.
On endiselt võimalus, et jääme ühtseks.
USA juhtroll on siin otsustav.
Kas võin kommenteerida?
Mõtlen sellest asjast samamoodi nagu mu Poola sõber.
Iisrael on hoiatanud läänemaailma juba aastaid.
Vabariiklaste valitsus on sellest teadlik olnud.
Aga Euroopa on taas kord liiga naiivne olnud,
eriti Euroopa Liit ja Parlament oma otsustega.
On koostatud mitmeid resolutsioone,
kuid pole märgatud, et eksisteerib tuumaoht,
kuigi Iisrael ja USA on meid hoiatanud.
Nüüd on aeg ärgata. Ja usun, et kui nähakse,
et Iraan toimetab Venemaale sõjavarustust,
on see viimane äratushüüd Euroopale: "Seda tuleb vaadata!"
Loodan, et Euroopa Parlament otsustab selle suhtes midagi kiiresti.
Mul on sellega seotud järelmärkus.
See näitab, et ei eksisteeri kaugeid riike kaugete probleemidega,
millest me midagi teada ei taha.
See, mis toimub Lähis-Idas ja Iraanis,
mõjutab otseselt Euroopa julgeolekut selle kaudu,
et Venemaa saab Iraanilt droone
ja ründab Ukrainat.
Ja vastupidi. See, mis lahinguväljal toimub
ja kui kaugele areneb Vene Föderatsiooni ja Iraani telg
tehnoloogia ja sõjalise relvavahetuse osas,
võib omada mõju Lähis-Ida julgeolekuolukorrale,
kui sinna hakkab saabuma venelaste lennukeid ja raketitehnoloogiat.
Peame seega olema kursis
üksteise murede, probleemide ja ohtude suhtes.
Nägime muidugi sel nädalal pilte
esimestest Iraani sõduritest, kes harjutasid Suhoi 35 lennukiga.
Vene piloodid aplodeerisid neile seistes.
See näitab, et selles suhtes on oodata olulisi tehinguid
koridoris, mille kaudu kulgeb kolmandik maailma naftast,
sh Euroopasse saabuv vedeldatud maagaas,
näiteks Qatarist. See on üsna huvitav.
Näeme praegu olukorda,
kus Iraan ja saudid hakkavad mesti
ja taastavad diplomaatilised suhted.
Hiina vihmavarju all. - Hiina osaleb selles.
Hiina püüab nüüd ka Euroopas
mingit imet saavutada.
President Xi läheb esmalt Putiniga kohtuma,
ja kui talle edastatakse sõnum, siis ka Zelenskõid.
Hiinal mängib siin oma rolli.
Ütlen Iraani kohta veel seda, et ühine terviklik tegevuskava
aastast 2015,
sisaldas nii mitmeid auke,
et see meenutas alati kuulsat anekdooti,
kus Lääne diplomaat küsis Zhou Enlailt,
millised on 1789. aasta Prantsuse revolutsiooni mõjud.
Zhou Enlai vastas: "Liiga vara öelda."
Ühine terviklik tegevuskava vaatas 5-10 aasta kaugusele.
Sama käib ka uue lepingu kohta, kui see suudetakse korraldada.
Seegi vaatab paari aasta kaugusele.
Vähemalt selle põhjal, mida ajaloolastelt mõistan,
vaatavad iraanlased palju kaugemale.
Mis on selle tulemus? See on üks küsimus.
Teiseks, kui vaadelda IAEA, Aatomienergia Agentuuri raporteid,
siis ajalugu kordab end 10-15 aasta tagant.
Asi on inspektsioonides, mida ei tohiks tegelikult nii nimetada.
Asi on selles, et praegu
võetakse Iraani tuumarajatistes maha
IAEA järelevalveseadmeid.
Räägime riigist, kas see meeldib meile või mitte,
kes mängib pantvangidiplomaatiat.
Ta vahetab-- - Lääs mängib kaasa.
Ta vahetab ühe pantvangi sadade miljardite dollarite vastu.
On kerge öelda, et see on kohutav ja vale
moraalsest aspektist.
Aga vaadake avaliku arvamuse tekitatud survet lääneriikides,
kui Iraan pantvangi võtab.
Sama lugu on Belgias.
Räägime vastikust reaalpoliitikast.
Nii see Iraani puhul on.
Ja Lääne ainus vastus on vaoshoidmispoliitika.
Kuidas seda lahendada?
Kui vaadata praegu Iraani,
võib üksteise järel loetleda mitmeid asju.
On droonid Ukrainas,
regionaalne destabiliseerimine,
pantvangiprobleem,
septembrist alates kestnud meeleavaldused Iraanis.
Paljude ekspertide sõnul
on esmakordselt mängus
ajatolla režiimi legitiimsuse kaotamine rahva silmis.
Iraani suhtes ütleksin lõpuks ja ettevaatlikult,
et kui Iraanis peaks midagi juhtuma,
peab see lähtuma riigi seest.
On väga kahtlane,
et see toimub Lääne operatsioonide või tegevuse tulemusel.
Peame naasma selle teema juurde järgmistes saadetes.
Me ei jõua seda kunagi korralikult käsitleda.
Aitäh, prof Rosenthal ja prof Czaputowicz,
suursaadik Sakkov ja hr Östman.
Aitäh, head vaatajad! Suhelge oma valitsusametnikega
ja nõudke, et nad teeksid rohkem täna käsitletud teemade suhtes.
Vahel aitab poliitikas, kui veidi survet avaldada.
Järgmise korrani! Head õhtut siit Helsingist.
Tõlge: Monika Jaaguri