EUROOPA STUUDIO
Käesoleval nädalal möödub aasta Venemaa vägede sissetungist
oma läänenaabri Ukraina territooriumile.
Agressiooniakt tuli üllatusena enamikule maailmast,
hoolimata Moskva korduvatest
kurjadele kavatsustele viitavatest tegudest ja retoorikast,
nagu Krimmi vastupanuta annekteerimine eelnenud aastail.
Lääne reaktsioon,
hoolimata NATO liikmesriikide seas tekkinud mõranemisest,
mis viis kõigi aegade tõsiseima madalseisuni
pärast Afganistanist lahkumist, üllatas Venemaa juhtkonda
kui kõikuv NATO suutis ridu koondades tõusta
Ukraina suveräänsust ja riiklikku terviklikkust toetama.
Õhtust! Olen Jonathan Hessen. See on Euroopa Stuudio 13. saade.
Euroopa sise- ja välisasju lahkavad täna dr Rafael Bardaji,
Hispaania endine riikliku julgeoleku nõunik
ja ühenduse Worldwide Strategy juht.
Kol Richard Kemp,
endine Briti kabinetikantselei terrori- vastase võitluse luuretiimi juht
ja Briti jõudude ülem Afganistanis.
Professor Uri Rosenthal, Hollandi endine välisminister,
ja hr Timo Soini,
meie võõrustajariigi Soome endine välis- ja asepeaminister.
Dr Bardaji, kui räägime Venemaa sõjast Ukrainas,
mis pole kaugeltki veel läbi,
kuidas defineeriksite Euroopa toetust Kiievile selles võitluses?
Peame meeles pidama,
et Putin pole saavutanud ühtki oma strateegilistest eesmärkidest.
Ka Ukrainal pole õnnestunud tagasi vallutada
talle kuuluvaid maaalu.
Oleme mingis mõttes patiseisus.
See võib siiski peagi muutuda.
Sellel on kaks põhjust. Esiteks peab Venemaa ära kasutama
Ukraina haavatavust seoses laskemoona vähesusega.
Relvasaadetised NATO-maadest
saabuvad alles aprillis, mais või juunis.
Venemaa vägedel on seega võimalus üritada edasi liikuda.
Kõik luureteenistused räägivad tegelikult,
et venelased mobiliseerivad mehhaniseeritud üksusi ja sõdureid,
et täiendada oma lahinguüksusi.
Eelmine nädal püüdsid venelased läheneda kahele tähtsale linnale,
mis Donbassis endiselt Ukraina käes on - Kramatorsk ja Slovjansk.
Nüüd näib, et Vene väed on neist vähem kui 35 km kaugusel.
Sellises tempos on nad mürsutule raadiuses homme.
Kui Venemaa tahab edasi liikuda, tuleb seda teha nüüd.
Kas ta suudab liikuda sügavamale Lääne-Ukrainasse?
Saame näha.
Täpselt. Kahe päeva pärast peab president Putin kõne.
Just. On tähtis kuulata ning jälgida tooni, sõnavalikut
ja teema esitlemist, saavutusi, saavutuste puudumist
ja tulevasi käike.
Mida ta ütleb ja mida mitte. Kol Kemp.
Nagu Rafael ütles, pole Putin saavutanud
oma strateegilisi eesmärke aasta kestnud sõjas.
Mõlemad on kaotanud arvukalt inimelusid
ja kannatanud materiaalset kahju, nagu ka ülejäänud maailm.
Neto arvestuses okupeerib Venemaa hetkel
oluliselt suuremat territooriumi Ukrainast kui sõja alguses.
Tal on ette näidata mõningaid saavutusi.
Hetkeolukorda võiks näha võidurelvastusena.
Nagu ütlesid, Ukraina laskemoon on otsakorral.
Lääneriikidel on raskusi laskemoona edastamisega
vajalikus tempos.
Näiteks iga päev kulub 6000 mürsku.
Seetõttu jätkub Ukraina positsioonide nõrgenemine,
rääkimata tohutust hukkunute hulgast.
Venemaal pole laskemoonast puudust.
Neil võib olla puudu täppislaskemoonast ja -rakettidest,
aga neil on rohkesti mürske ja nad valmistavad neid juurde.
Tankitulega tekitatakse selles sõjas kõige suuremat kahju.
See on niisiis mõnes mõttes võidurelvastumine.
Lähipäevil saame näha Venemaa suurrünnakut.
Juba on alustatud vormivaid operatsioone,
millega valmistatakse tandrit ette suurrünnakuteks.
Usun, et saame seda näha.
Mul on tegelikult raske näha,
kuidas Ukraina suudab end kaitsta laskemoonadefitsiidis
ja keset tohutuid inimkaotusi kontsentreeritud rünnaku vastu.
Kuid samas on Venemaa varemgi kaotanud,
kui ta oleks pidanud võitma.
Meenutan möödunud aasta 24. veebruari.
Olin stuudios. Minult küsiti, mis toimub.
Vastus oli lihtne.
Venelaste strateegiaks oli pea maha lõigata,
tuues Kiievisse langevarjurite väed,
tappa kõik, ja ongi kõik möödas.
Eksisin suuresti.
Mind hämmastab tänaseni see,
kui suuri valearvestusi
Putin ja tema lähiringkond Moskvas on teinud. Uskumatu!
Võin kergelt loetleda 20-30 strateegilist
ja sõjalist valearvestust.
Mäletan sedagi, et algul arvati, et sõda on nädalaga läbi.
Seejärel hakkasid mõned analüütikud ja poliitikud ütlema,
et sõda kestab kuid. Seda ei tahetud uskuda.
Nüüd on möödunud aasta.
Mõtlen kurnamissõjale,
Lääne pool, ja muud sellist.
Samal ajal algusest peale-- Olen olnud aktiivne diplomaatias.
Seal räägitakse alati lepingute tegemisest
mitte sõprade, vaid vaenlastega.
Räägitakse kokkuleppest mitte kokku leppida.
Hoian sellest endiselt kinni.
Ütleksin isegi optimistlikult, et kunagi lepitakse kokku,
et jäädakse eriarvamusele.
See lähtub nii USA poolt
kui mitmete Euroopa maade poolt.
See on minu hinnang hetkeolukorra kohta.
Imetlen ukrainlasi.
Nad on suutnud aasta aega
kaitsta oma maad ja suveräänsust.
Venemaa arvas ilmselt,
et võidab Ukraina kiiresti.
Ta on püüdnud süsteemi aastakümneid mädandada.
Nad on maksnud kinni hulgaliselt inimesi.
Aga Ukraina polnud nii korrumpeerunud kui Venemaa arvas.
Selle asemel on Venemaa enda armee korrumpeerunud.
Sõdurid müüsid tankidest kõik kütuse ära,
ja kütust oli vähe, kui oli vaja rünnata.
Olin üllatunud ka seetõttu, et Venemaa tegevusplaan
töötas väga hästi 2008. a, esmalt Gruusias, seejärel Krimmis.
Lisaks hoiab Venemaa alal Minski protsessi.
Neil on atentaadioperatsioone, näiteks Skripal.
Nad ähvardavad ja tapavad. Neil õnnestus kõik.
Venemaal õnnestus päästa Assad.
Ta ehitas partnerlust Iraaniga.
Nüüd jookseb see kõik tühja,
kuna nad tegid vale käigu.
See on hea,
aga nagu Richard ütles, on laskemoonapuudus tõsine asi,
sest meil Läänes on defitsiit.
Me ei saa oma viimaseid mürske ära saata.
Teatud varu tuleb jätta rahvuslikku kasutusse.
Naaseme veel relvateema juurde,
sest arvan, et sellele on oluline keskenduda.
See on ju mitmest aspektist asi, mis võib otsustada
Lääne ühtsuse ja Ukraina võime
Venemaa plaanidele vastu panna.
Samal ajal otsustab see ka tandri,
tandril toimuva.
Kuid keskendume esmalt sinu nägemusele.
Kuidas on Euroopal õnnestunud Ukrainat toetada?
Kui mõelda juhtide kasutatud terminitele,
siis nad räägivad suveräänsusest,
terviklikkusest, ja et ei loovutata sentimeetritki.
Samal ajal võitlevad samad ametkonnad EL-is
oma liikmesriikide suveräänsuse vastu.
Usun, et kõik NATO ja EL-i riigid on valmis
andma Ukrainale laskemoona ja muud sõjavarustust,
kuid erimeelsusi on ründesüsteemide teemal,
millega võib tekitada kahju Venemaa territooriumil.
Keegi ei taha laenata Ukrainale lennukit,
mille Venemaa võib alla tulistada,
mida võiks pidada sõja kuulutamiseks laenajariigile.
See on meie dilemma. Tuleb tugevdada oma heidutusvõimet
ja saata Ukrainale kaitseabi, aga mitte nii,
et satutakse Venemaaga otsesesse konflikti.
Tuleb liikuda tasakaalukalt.
Sest Venemaa võib tõlgendada meie abi erinevalt meie kavatsustest.
Küsimus on täna ostunimekirjas, mille Ukraina esitanud on,
ja selles, mida Lääs on valmis andma.
Eriti hävitajad, nagu F-16,
ja muud lahinguhävitajad, on veidi liiast,
meie maitse järgi strateegiliselt.
Minu meelest on Euroopas venitatud.
Võib mõelda vaid sellele, et Saksamaa ei nõustunud andma
mingeid võitlusrelvi, peale kiivrite.
See oleks naeruväärt, kui see poleks olnud nii traagiline.
Siin on edusamme tehtud.
Jah, aga alles hiljuti venitati
Leopardi tankide saatmisega.
See oli nii häbiväärne, et ta oli lõpuks sunnitud. Ta poleks tahtnud.
Lisaks ei tahetud, et ka keegi teine Leoparde saadaks.
Samasugust venitamist näeb minu arvatest ka laskemoona saatmisel.
Laskemoonast oleks pidanud rääkima juba kuude eest.
Juba kaua on olnud selge, et sõda tuleb pikk.
Ometi pole riigid härjal sarvist haaranud
ega suurendanud mürskude tootmist. Seda oleks tulnud teha juba ammu.
Üldiselt olen märganud,
et kõik üksikud Euroopa riigid on toetanud Ukrainat hästi,
kuid tervikpildis on seda tehtud arvatavasti liiga vähe,
võrreldes nende võimega ja see on tulnud ka liiga hilja.
Ehk tuleks õppust võtta Ühendkuningriigilt.
Britid võtsid jah alguses juhtrolli.
Ukrainale saadeti kaitseabi
ja julgustati teisigi riike Euroopas ja mujal sama tegema.
Minu meelest on õhus olnud vastumeelsust.
Algul tehti suuri sõnu,
kuid mitte sama palju tegusid.
Esialgsete ootuste järgi ei pidanud sõda kaua kestma
ja et Ukraina võidetakse.
Jutud olid suured, kuid ootused väikesed.
Ja minu meelest tasub uurida sedagi,
et president Macron pakkus Putinile kaua lahkumisteed.
Teisisõnu, ta oleks Putinile võidu andnud.
Seda ei saa kuidagi teisiti tõlgendada.
Lisaks mõjutas Saksamaa sügav sõltuvus Venemaast
algul osaliselt seda, miks Saksamaa oma tanke ei andnud.
Ma ei usu, et sel on mingit pistmist ajalooga. See oli mugav ettekääne.
Tõeline põhjus oli see, et Putinit ei tahetud vihastada,
et ta ei teeks midagi veel hullemat
ja et suhted tulevikus ohtu ei satuks.
Kolm aspekti, ja professor jätkab.
Esiteks tsiteeris Sky News Ameerika kindralit,
kes hoiatas, et Suurbritannia pole enam sõjaline hiid.
Ta rääkis nõrkusest,
mille on tekitanud helde andmispoliitika.
Teine punkt põhineb raportil, mis tuli Suurbritanniast.
Selle järgi ei jätkuks Briti laskemoonavarust päevakski
võitluses Venemaa vastu, kuna see on kõik Ukrainale andnud.
Kas see on ainult liialdamine,
kui arvestada varudega--
Naaseme taas laskemoona juurde.
Võimalik, et sakslased jälgisid seda ja ütlesid:
"Me ei taha anda kõike ja ise ilma jääda."
Ta võis ka mõelda, et kui anda kaasaegseid relvi,
satuvad need varem või hiljem vaenlaste kätte.
Need lammutatakse koost
ja kaob nende efektiivsus pöördprojekteerimise tõttu.
Olen kuulnud viimast seisukohta.
On öeldud, et relvi nagu Abramsi tanke,
ei taheta anda, et vaenlane ei saaks infot nende soomustuse kohta.
Mis kasu neist on, kui neid ei kasutata?
Minu meelest on see lonkav põhjendus,
mida tuuakse ettekäändeks abi mitte saatmisele.
Naasen selle juurde, mida ütlesid Briti armee seisu kohta.
See on häbiväärses olukorras.
Seda on ammendatud eri valitsuste ajal aastakümneid.
Nüüd on meil alles ca 200 tanki.
Paljud neist pole kasutuskõlblikud.
Nende hulka tahetakse vähendada 148-le.
See on sõja korral tühine arv.
Jalaväe hulka kärbitakse.
Ukraina on näidanud, et lahinguid ei võida droonid ja kübervõitlus,
vaid jalavägi, tankid ja raskevägi.
Tõsi, oleme jõuetud.
Mure Briti armee olukorra pärast on täiesti õigustatud.
Kaitseminister tunnistab seda.
Ta palub kaitseeelarvesse 10 mlrd dollarit juurde,
et võiksime taastada mingi usutavuse.
See on põhjendatud argument.
Osade relvade ja laskemoona ära andmine
muidugi nõrgendab meid, sest olukord oli juba algul nõrk.
Aga see on ehk strateegiline hinnang, mille valitsus teeb.
Toon näite, mis selgitab, millistest arvudest räägime.
Ukraina väed tulistavad nädalas sama palju mürske
kui keskmine NATO riik ostab kolme aasta jooksul.
Neid kulub nii palju.
Isegi kui loobuksime oma varudest, oleks selliseid koguseid võimatu toota.
On see ka tõhus? - See on teine küsimus.
Tahaksin küsida kaht asja Hollandi kohta.
Nad teatasid koos Saksamaaga,
et ostavad sada Leopardi tanki
Ukrainasse saatmiseks.
Samal ajal peab Holland rentima 18 tanki,
et osaleda NATO õppustel.
See tundub ajuvaba.
Teiseks tahan küsida midagi, mille kohta kol Kemp mulle raporti saatis.
Selle järgi kaalub Holland oma armee ühendamist Saksamaaga.
Taas tekib küsimus. Ta toetab Ukrainat
riigi suveräänsuse kaitsmisel,
kuid loobub kaitsest, mille eest võideldi 2. Maailmasõjas.
Sa kiusad.
Kiusad, sest peaksin istuma siin
ülimas häbis, sest minu ametiajal 2012. a
püüdsime müüa oma viimaseid 200 tanki Indoneesiale.
See ei õnnestunud inimõigusteemade tõttu.
Aga siis olid soomlased nii-- - Valmis. - Kenad,
et ostsid need meilt ära.
Ja nii jäime ilma tankideta.
Ja peab ütlema, et täna kasvatab Holland
nagu teisedki NATO-riigid Läänes
oma kaitseeelarvet.
Ja kuigi meil endal pole anda materiaalset abi,
mida Ukraina vajaks,
aitame teisi Euroopa riike, rahastades nende hankeid.
Anname seega oma parima.
Ja hetkel arutatakse NATOs
muidugi seda,
kas tuleks suurendada kaitsekulutusi kahelt protsendilt
kolmele protsendile SKPst.
See oleks suur muutus.
Üldiselt võin lisada, et kui uurida seda baastasemel,
ei oodanud keegi,
et Euroopa maad teevad seda,
mida nad on aastaga teinud.
Nüüd, näiteks tankide saatmisega
õhutab Saksa liidukantsler Scholz,
kellele enne altkulmu vaadati,
teisi riike, kes peavad tanke saatma
ja oma lubadusi täitma:
"Te ei tee, mida olete lubanud! Kus te olete?"
Kokkuvõtteks ütleksin,
et Läänes võiksid asjad halvemadki olla.
Ja ka Suurbritannia teeb palju.
Võime vaid rõõmsad olla, et Suurbritannia
teeb NATO kaudu suure osa tööst.
Asjad võiksid hullemadki olla.
Ka minu meelest arvas Putin, et olukord tuleb halvem.
See mõjutas tema otsuseid.
Ja ta mõtleb endiselt,
et Lääs hakkab lõpuks tõsist sõjaväsimust põdema,
et peame seadma--
Et peame mitmel moel alla andma,
kuna sõltume tema naftast ja gaasist.
Seegi muudab võrrandit.
Üldiselt võttes on Putin probleemides.
Meil on probleeme, aga olen pigem Lääne poolt
kui tema poolt.
Vähemalt. Ja seda öelnud,
kui vaadata tervikuna möödunud aastat
ja Venemaa-Ukraina sõda,
kas Soome seis on praegu turvalisem kui sõja esimestel päevadel?
Või on seis selline, et Venemaad pole suudetud heidutada
ja Soomel peab olema tagavaraplaan
võimaliku konflikti puhuks põhjas?
Oleme üsna heas seisus.
Venemaa tunneb meid ja meie tunneme Venemaad.
Oleme naabrid, kel on 1340 kilomeetrit ühist piiri.
Nad teavad, kuidas asjad meie pool välja näevad. Meie teame,
kuidas neil lood on Peterburgis ja Murmanskis.
See hea asi, mis soomlastel on õnnestunud säilitada,
hoolimata valitsuse värvidest, on see,
et meil on endiselt kohustuslik relvateenistus.
Igal aastal saab sõjalise koolituse 20 000 meest ja 1500 naist.
Kõik peavad selle läbi käima.
Ja see on jätkunud juba kaua. Ise sooritasin selle 1980. aastail.
Olen auastmelt nooremseersant.
1980. aastail oli väljaõpe üsna karm.
Olin linnavurle.
Toona ma nii välja ei näinud,
kui selles valguses mõelda.
Aga üldiselt võttes üllatas Venemaad see,
kui ühtseks jäi Euroopa Liit,
kuigi meil oli probleeme toetuspakettidega,
inflatsioone ja muid probleeme ja lõhenemist.
See on omaette teema.
Eurooplased olid diplomaatiliselt väga edukad.
Näiteks Krimmi vallutamise järel käivitati Minski protsess.
Kes seal olid? Ukraina, Venemaa,
Saksamaa ja Prantsusmaa.
Kus olid karmi suuna esindajad? Suurbritannia, Poola, Baltimaad?
Neil oli struktuur näidata show'd omavahel nende seas,
kes olid valmis järele andma, enam-vähem.
Selgitame veidi Euroopa siseasju.
Toona juhtis Saksamaad liidukantsler Angela Merkel.
Euroopa ohjad olid toona paljuski tema käes.
Loen ette paar tema lühikest tsitaati.
"Euroopa ühtsus on meie ühise tuleviku nurgakivi."
"Rahvust ei määratle ainult sünnikoht ja keel,
vaid ühtsed väärtused ja traditsioonid."
Kas see on dikteerinud
Euroopa praegust tegelikkust?
Minu meelest on Euroopa Liidu juhid täiesti reaalsustaju kaotanud.
Möödunud aasta jooksul omandatud õppetunnid
on nad varasemast veel rohkem segadusse ajanud.
Mullu kiideti heaks uus direktiiv või määrus,
et 2035. aastaks peavad autod Euroopas olema elektriautod.
Kui arvatakse, et see lõpetab energiakriisi,
on see naeruväärne. Praegune olukord
on selle tagajärg, et 20 aasta, ja eriti 10 aasta eest
valis EL väga kallid energiaallikad
ega juhtinud kontinenti sõltumatumas suunas.
Kõik toetused tuule- ja päikeseenergiale
pole saavutanud loodetud tulemust.
Ometi ollakse endiselt neile pühendunud.
Seepärast olen selle suhtes ülimalt pessimistlik,
et EL õigesti õppust võtab.
Ta püüab põgeneda olukorra eest vales suunas.
Ja tänu Angela Merkelile
otsustasid kõik riigid, peale Prantsusmaa ja Inglismaa,
loobuda tuumaenergiast.
Ma ei usu, ausalt öeldes.
Muidugi, nagu Donald Tusk toona ütles:
"Euroopa ühtsus peab põhinema
vabadusel, demokraatial ja õiguskorra põhimõttel."
Kreekakeelne "demos kratos" ehk 'võim rahvale',
nad võtavad selle rahvalt ära.
Euroopa Liidu mantra on olnud ja on endiselt 'sidusus'.
Võime olla sidusad Titanicu kaptenisillal
ja lauldes uppuda.
Aga sureme õnnelikult kõik koos.
Sidusus on vahend millekski. See ei saa olla eesmärk omaette.
Euroopa Liit on muutnud oma esialgsed mõistlikud sihid
bürokraatlikuks monstrumiks,
mis on oma lõppeesmärgi suhtes kursilt ja teelt kõrvale kaldunud,
eriti viimastel aastatel,
kui woke-mentaliteet on institutsioonidesse levinud.
Kol Kemp, naudid kindlasti seda vestluse osa.
Kutsun teid kõiki EL-ist meie kombel lahku lööma.
See, mida Rafael ütles,
võtab põhimõtteliselt kokku, miks Suurbritannia EL-ist lahkus.
Minu arusaama järgi innuka Brexiti toetajana
oli asi meie rahvusliku suveräänsuse ja demokraatia säilitamises.
EL nõrgendas neid.
Minu meelest on vigane entiteet,
mis on niivõrd haaratud--
Minu meelest ajendab seda nii suur võimuiha
ja superriigi positsiooni ihalemine,
et olulised küsimused, nagu rahvuslikud eriomadused
ja demokraatlikud õigused erinevates maades,
tallatakse jalge alla.
Üheks näiteks selles sihiteadlikus pürgimuses
supervõimuks saada, mida see pole--
See on supervõimetu.
Täpselt. Näiteks on kinnisidee, mis on taas pead tõstnud -
Euroopa armee loomine.
See oli Merkeli lemmikprojekt. See on Macroni lemmikprojekt.
Ta väitis, et NATO on ajusurmas.
See nõrgendab EL-i veelgi,
sest teostumise korral
tekitab see tõsist kahju Euroopa kaitsele.
Macron ütles: "Euroopa sidusus peab põhinema omavahelisel austusel
ja rahvusliku identiteedi kaitsmisel." Kas ta valetas?
Ma ei nimetaks Macroni valetajaks. Ta on lihtsalt eksitatud,
või siis järgib mingit käsikirja.
Muidugi on tähtsaim prioriteet,
ja tõeline põhjus, miks Suurbritannia lahkus,
peamine põhjus oli selles,
et meil ei lastud harrastada oma rahvuslikku suveräänsust.
Ja EL määrused-- Maksime tohutuid summasid
privileegi eest, et meid sunniti neid järgima.
Lahkudes ei teeninud te ära EL austust.
See vaid süvendas rahulolematust
ja niiöelda ebaõiglast mängu. - Absoluutselt.
Ja EL tahtis algusest peale näidata--
Mõte oli algusest peale näidata meile
arvukate avalduste, hoiatuste ja ähvarduste kaudu,
et saame kannatama, kui klubist lahkume.
EL on teinud selleks kõik,
näiteks Põhja-Iirimaa protokolliga,
millega see praktiliselt ühendati EL-iga.
Selles puudub igasugune loogika.
Sellega vaid karistatakse Inglismaad ja see ainult jätkub.
Holland on praegu ilmselt EL lemmikuks,
sest valitsus püüab lakkamatult
järgida kõike, näiteks kliimaküsimusi
ja muutuste läbisurumist ühiskonnas.
Samal ajal venivad kõik teised, nii siin esindatud riigid
kui ülejäänud EL-i maad,
kaugele maha jäädes järele.
Millega seda seletada,
kui rahvas selle eest karmilt maksab?
Ütleme nii,
et mõned Hollandis,
meeldigu see või mitte, on uhked selle üle,
et oleme neid väheseid,
kes kogu teemat Euroopas 1957. a alustasid.
Samas oli meilgi periood, kus räägiti tõsiselt Nexitist.
Seda propageerisid jõuliselt just paremäärmuslased.
See on pidevalt vähenenud.
Hetkel ütleksin, ja mõtlen sarnaselt Rafaeliga,
et tahaksin näha rohkem arutelusid
oma riigis ja teistes maades
selle äärmiselt veidra olukorra üle Euroopa institutsioonides.
Kui kuulen, et Euroopa Komisjon
juhendab igasuguseid riike EL-is
tegema seda ja teist,
mõtlen alati, et Euroopa Nõukogu,
mis on Euroopa poliitilisi juhte koondav organ,
on see institutsioon, mis võib öelda, mida tuleb teha ja mida mitte.
Kus kõik viltu läks?
Sel tüüpilisel viisil, et bürokraadid
hakkasid mingil hetkel poliitilistes otsustes domineerima.
Seda näeb Euroopa Komisjonis,
kuna Eurokomisjon koosneb komissaridest,
kellel on poliitiline side oma riigi
ja vooludega Europarlamendis.
Sellise tegelase prototüübiks
on mu järeltulija Hollandi valitsuses
Frans Timmermans, kes on praegu Euroopa Komisjoni teine viiul
ja kes peab end Euroopa maade tähtsuselt teiseks juhiks,
mida ta ei ole.
Teiseks, ja tahaksin tõstatada selle, kui lubate,
taas Ukraina konflikti kontekstis.
Kui uurida pilti Euroopas rahvusvaheliselt ja globaalselt,
ütleksin, et Euroopa on olnud ühtsem
kui 2022. a veebruaris oodati, kuid seda tänu sellele,
et neid Euroopa maid seob kuulumine NATO allianssi,
mida juhib USA.
Seetõttu olen hämmingus,
kui näiteks Macron räägib Euroopa strateegilisest autonoomiast,
et mitte jääda lõksu Hiina ja USA vahele.
Tegelikult näitab Ukraina siiski,
et Euroopa ühtsus saavutatakse
vaid NATO alluvuses ja USA juhtimisel.
Nii arvan mina.
Huvitav.
Olen näinud Euroopa Liidu tegelikkust
kolmest eri positsioonist ja vaatevinklist -
rahvaesindaja, europarlamentääri ja ministrina.
Minu nägemuse järgi on kaks institutsiooni föderalistlikud -
komisjon ja europarlament.
Rahvuslikku otsustamist toetab ministrite nõukogu,
mis koosneb valimistel valitud rahvaesindajaist.
Ja nii edasi.
Komisjoni liikmeid pole valitud valimistel.
Neil pole mingit aruandluskohustust.
Parim näide oli Donald Tusk.
Ta ei kandideerinud isegi Poola valitsusse.
Poolas oli toona võimul Seaduse ja õiguse partei.
Ülejäänud Euroopa maad nimetasid ta Poola esindajaks.
Nii palju siis demokraatiast. See ulatub üsna kaugele.
Euroopa põhiseadusele,
mis muudeti hiljem Lissaboni lepinguks,
ütlesid 'ei' Prantsusmaa, Holland ja Iirimaa. Uus hääletus!
Aga Suurbritannia on nii suur, et see ei saa uuesti hääletada.
See on valimise tulemus ja see on väga frustreeriv.
Kui keegi mõnes euroriigis föderatsiooni ei toeta,
tembeldatakse ta ekstremistiks.
Ja kui sellest veel ei piisa, et ekstremistiks nimetatakse,
siis püütakse hääletustulemust kuidagi teisiti muuta.
Värskeim näide on Giorgia Meloni. Teda ei võetud kaasa,
kui Macron ja Saksamaa juht
visiidile läksid. Ta oli Roomas.
Aga kui peaminister oli Mario Draghi, võeti tema kaasa.
Mis on hääletuse tähendus?
Peame sallima. Vaid nii on pikemas perspektiivis võimalik
demokraatiat säilitada.
Valimistulemust peab respekteerima.
Mäletan nalja, kui siin Soomes väike poiss olin.
Venemaa Kommunistliku Partei ruumidesse oli sisse murtud.
Küsiti, mis minema viidi. Vastus oli: "Ei midagi olulist,
ainult järgmiste valimiste tulemused."
Toon siia vahele näite
EL või EL juhtide mõtlemise kohta.
Brüsseli suur täht, kas ta nimi oli Verhofstadt?
On. Guy Verhofstadt.
Ta ütles mõne päeva eest,
et Ukraina sõda johtus Brexitist.
See on--
Olen nõus. Süüdistame britte. Mitte sellepärast, et nad lahkusid,
vaid et nad nii aeglaselt lahkusid.
Brittide referendum šokeeris Euroopat.
Hiljem, kui Valgesse Majja tuli Trump,
arvati, et nüüd on parim hetk nõuda muutust
Euroopa Liidu institutsioonides.
Hetk läks käest, kuna Suurbritannia valitsus venitas liialt.
Palun vabandust.
Kuid oluline on ka märkida,
et asutajariikide kontseptsioon erines tänasest kontseptsioonist.
Ja eurooplaste usaldus ja nii madal valimisaktiivsus,
mis on vapustav - alla 26 protsendi.
Kuid hetkel on küsimus selles,
et see, mis algas majandusühendusena,
ühisturuna, ühisturu eelistena,
uputati 20. sajandi lõpus pürgimusega
jõuda ühisvaluuta euroni.
Kui seda tõeliselt uurida,
oli see olemuslikult poliitiline otsus.
See muutis Euroopa Liidu poliitiliseks projektiks.
Nii läks see tasakaalust välja.
Tõstaksin esile teise vestlusteema.
See võib-- - Veel midagi EL-i kohta.
Palun. Jätkame veel EL-i teemal.
Mõne päeva eest kiideti heaks otsus
putukate kasutama hakkamise kohta toidu tootmises Euroopas.
Kui vaadata Euroopa Nõukogu menüüd,
pole seal sipelgaid, madusid ja prussakaid, vaid veiseliha jms.
Selles mõttes on eliit Euroopas teistega võrreldes
täiesti omaette klass. See on risk.
Mitte täpselt see teema, mida sihtisin.
Tooksin esile avalduse,
mille tegi paari nädala eest liidukantsler Scholz
Bundestagis esinedes.
Tema sõnul vajab Saksamaa juurde osavaid immigrante.
Kui mõelda sellele, mida äsja arutasime,
siis Angela Merkel, immigratsiooni jõuline toetaja,
nimetas komisjoni uueks esimeheks Ursula von der Leyeni.
Kuidas mõjutab Saksamaa vasaktiiva ja praeguste juhtide katse
immigratsiooni teistest kultuuridest,
mis on väga valitsev, ehk moslemienamusega riikidest?
Seda voolab Euroopa kultuuri
ja see avaldab negatiivset mõju.
Tegelikult läks 1960. aastail
Hispaaniast Saksamaale tööle miljon inimest.
Nad saavutasid seal suurepäraseid tulemusi.
Mitte sellepärast, et tahtsid rikastuda ja ametis edasi areneda,
vaid kuna respekteerisid võõrustajariigi seadusi.
Meil on probleem moslemite peamiselt illegaalse immigratsiooniga.
TikTokis avaldati kahe päeva eest video,
mis on nüüd levinud ka teistel platvormidel.
Videol ütles noorte moslemite grupp Pariisis:
"Vägistame kõik Euroopa naised
ja raiume pead maha kõigilt Euroopa meestelt."
Kui ütleksin midagi sellist avalikult,
võtaks politsei mu kohe vahi alla.
Miks neid ei vahistata? Miks võivad nemad öelda
nii ründavaid, solvavaid ja kuritegelikke asju meile,
kes pakume neile tasuta toitu, eluaset ja haridust?
Hispaania kasutab illegaalsete immigrantide privileegidele
igal aastal ca 11 korda rohkem kui kaitsekulutustele.
Selliseid asju tuleb kaaluda nende probleemide lahendamisel.
Kõik riigid vajavad immigratsiooni.
Toetan immigratsiooni. Olen õppinud erinevates riikides.
Olen töötanud väljaspool Hispaaniat.
Ma ei saa selle vastu olla. Kuid tuleb seada piirid.
Tuleb respekteerida põhiseadust, norme ja kombeid.
Ei saa sundida võõrustajariiki omaks võtma
oma vaateid ja usundit. Ja eelkõige tuleb teha tööd.
Ja Hispaanias, tean statistikat,
ligi 65 % illegaalsetest immigrantidest,
ja peamiselt tullakse meie juurde illegaalselt, ei tööta.
Nad elavad sotsiaalabist. See pole jätkusuutlik.
Kui nad tulevad elama vaid meie pensionide peal,
läheb meil halvasti. Kogu teema tuleb ümber mõelda.
Piire ei tohi ära kustutada, nagu Euroopas praegu tehakse.
Angela Merkel avas Süüria kriisi ajal Euroopa piirid
ilma konsensuseta.
Minu meelest muutub nii ulatuslik immigratsioon
väljastpoolt meie enda kultuuri suureks probleemiks.
Suurbritannias ja mujalgi Euroopas
on immigrandid teinud mitmeid rünnakuid.
On uskumatu, et politsei ei reageeri sellistele avaldustele
ja et reageeringuid ei toetata. Kuid osa ähvardustest on täide viidud
nii Suurbritannias, kui Prantsusmaal kui mujalgi.
Kus on valitsus siis, kui seda vajatakse?
Suurbritannia valitsus ei tea, kuidas olukorraga tegeleda.
Ta ei oska seda lahendada.
Esiteks on Suurbritannias tohutult illegaalseid immigrante.
Paljud on islamiriikidest,
kus on täiesti teine kultuuriline eetos ja eluviis kui meil.
Neid on juba tohutult, ja neid tuleb tohutult EL-ist.
Mõned taotlevad asüüli, kuigi tulevad Prantsusmaalt.
Ma ei tea, milliste ohtude eest peab Prantsusmaalt põgenema.
Aga ilmselt kõik
kohtavad teiste islamiharude tagakiusamist.
Täpselt.
Juba vanast ajast on probleeme, millele osutasid,
kuhu kuuluvad muuhulgas terrorirünnakud.
Lisaks on suuri probleeme
fenomeniga, mida nimetatakse ebamääraselt grooming-jõukudeks.
Need on vägistamisjõugud.
Sinna kuuluvad noored, ja vahel ka vanad moslemimehed,
kes vägistavad hulgaliselt noori mittemoslemeist naisi.
See on kestnud juba kaua, ja sellesse pole eriti sekkutud.
Politsei vaatab meelega eemale,
sest kardab moslemifoobia või rassisti templit.
On paljusid teisigi sarnaseid probleeme,
kuid see on hetkel aktuaalne ja üha süveneb,
kui EL-ist tuleb Suurbritanniasse tohutult illegaale.
Ütlesin, et valitsus ei tea, mida teha. Nad tõesti ei tea.
Nad ei tea, kuidas illegaalseid immigrante maalt välja saata.
Aga seda tuleb teha. Midagi tuleb teha.
Poliitilistel kaalutlustel?
Eksisteerib poliitiline surve
immigratsiooni peatamiseks,
kuid midagi ei tehta. Nad ei tea, kuidas seda teha.
Eksisteerib tohutu hirm,
et kui vähegi õnnestub illegaalsed tulijad lahkuma sundida
või takistada nende saabumist, siis oled rassist.
See on täiesti selge. Fundamentaalne küsimus on,
kas tahame säilitada oma kultuuri või seda, mis sellest järel on.
Kui meid ei häiri sellest loobumine
ja lasta Suurbritannial muutuda Aafrika või Lähis-Ida riigiks,
tore on. Laske käia. Just see tagajärg meid ootabki.
Kunagi arutati seda, kui Türgi president Erdogan
muutis Hagia Sofia muuseumist mošeeks.
Teda ei tabanud mingid tagajärjed.
Nüüd pahandab ta islamofoobia pärast, kuigi puudub statistika
ja tema süüdistustel pole alust.
Üks luurepealik ühes Euroopa riigis,
nime ma ei ütle, sest vestlus oli privaatne, rääkis,
et kui me ei taha, et kõiki kirikuid ootab Hagia Sofia saatus,
tuleb midagi ette võtta. Puudub aga poliitiline tahe.
Minu meelest tuleb vahet teha. Näeme pilte inimestest,
kes tulevad laevaga Suurbritanniasse, Hispaaniasse ja Itaaliasse.
Mõtleme inimlikele kannatustele ja neile vaestele meestele.
Enamik on noored relvateenistusvõimelised mehed.
Asjale tuleb mõelda inimkaubanduse vinklist.
Nad maksavad tuhandeid dollareid organisatsioonidele,
mis kasutavad neid illegaalseks tegevuseks.
Tuleb tungida neisse struktuuridesse.
Tuleb panna inimesed nägema,
et see on illegaalne, kriminaalne tegevus ja edendame seda,
kui need vaesekesed avasüli vastu võtame.
Nimetame seda asüüli- ja immigratsioonitööstuseks.
Smugeldajate ja teiste sellistega tuleks tingimata tegeleda.
Mind hämmastab Euroopas taas ja taas see,
millele Rafael eelnevalt juba viitas,
et on kaks kategooriat. Need, kes taotlevad asüüli,
kas poliitilist või muud,
sel põhjusel, et tulevad riikidest, kus nad kohale jäädes,
näiteks surnuks piinatakse. Näiteks Süürias.
Nende tulemisega pole mingit probleemi.
Teine grupp on majanduslikud õnneotsijad. See on teine asi.
Probleem on selles, et kui majanduskasu taotlejad,
need, kes tulevad Liibüast laevadega,
Euroopa pinnal jala maha paneb,
ja teatab, et taotleb asüüli,
mis pole tegelik põhjus, sest tahavad nad teenida raha
või lõigata kasu sotsiaalabist.
Kui nad on siin ja ütlevad, et taotlevad asüüli,
algab lõputu protsess,
mida kaitsevad nende juristid ja advokatuuritööstuse kaitsjad.
Ja see kestab ja kestab. Seda toimub minu riigis nii palju,
et meil on nelja partei valitsus,
mis on lõhenenud kaheks
selle tõttu, mida Hollandis nimetatakse asüülikriisiks.
Osa tahab käia Angela Merkeli jälgedes:
"Wir schaffen das!" "Suudame seda! Miljon, kaks, kolm miljonit."
"Pole probleemi!"
Teised, nagu näiteks minu partei,
ütlevad, et ühiskonna koormusel on piirid.
Lisaks on probleemiks see,
et taas ja taas öeldakse,
et tuleb järgida rahvusvahelist õigust ja lepinguid.
Aga kui tegu on Dublini lepinguga, mille järgi riik,
kus nad Euroopasse sisenevad, peab nende eest hoolitsema,
siis äkitselt Dublini leping
Brüsseli Euroopa Komisjoni väitel enam ei kehti
ja jääme tühjade kätega.
Naasen küsimuse juurde, kui palju von der Leyen otsuseid mõjutab.
Kogu tema poliitiline karjäär sõltub seda teemat toetavast Merkelist.
Ja nii tema kui von der Leyeni parteis
on von der Leyen nüüd tugeva surve all,
mis lähtub parteiladvikult Saksamaalt
ja härra Merzilt.
Selline on asjade seis. - Väga huvitav.
Mõned võivad muidugi hakata ärkama,
kui mõistavad, et on oma riigis võõrad.
Kas tohib lühidalt kommenteerida?
Üks lause. Saateaeg on lõpukorral.
Ütleksin vaid, et kas kogu probleemi taga on tõesti islam.
Meie riigis on miljon Türgi või Maroko taustaga inimest.
Need poisid ja tüdrukud teevad järjepanu kuritegusid,
üks teisest tõsisem.
See pole kuidagi seotud nende moslemitaustaga.
See johtub vaid sellest, et nad ei saa haridust.
Neid ei õpetata kodus.
Sest, kui tohin katkestada, islamikultuur
ei luba neil integreeruda kristlikku ühiskonda.
Hr Soini, lühidalt. Järel on kaks minutit.
See, mida nägime vahetult enne sõja algamist Ukrainas,
oli üleujutus Valgevenest Poolasse.
Ja mida Poola tegi?
Ta takistas immigrantide sissepääsu.
Kui 2015. a algas suur kriis,
lasi Saksamaa nad vabalt sisse. Neid tuli miljon.
See oli märgiks.
Seejärel Euroopa Liit reageeris. Tegime lepingu Türgiga.
Türgi, või Türkiye, nagu nüüd tuleb öelda, et poliitiliselt korrektne olla,
lubab hoolitseda kolme miljoni Süüriast tulnud inimese eest.
EL maksab selle eest Türgile.
See on mitmel moel problemaatiline.
Immigratsiooniprobleemidest ei saa valjult rääkida,
sest sind tembeldatakse islamifoobiks või rassistiks.
Ainsad, keda Euroopa maades taga kiusatakse,
on kristlust tunnistavad usklikud.
Nad on kohtus selle eest, et palvetavad abordikliinikute ees,
või nagu Päivi Räsäse juhtumi puhul,
selle eest, et ta nimetas abielu mehe ja naise vaheliseks liiduks.
Kui Püha Paulus praegu Helsingisse saabuks,
ei läheks ta kirikusse, vaid kohtusse.
Hullumeelne!
Vestlesime enne lindistuse algust sellest,
et kui Hispaanias ja Suurbritannias abordikliiniku ees palvetada,
võtab politsei sind vahi alla. - Satud vangi.
Sõltub muidugi usundist.
Moslemid ei palveta veel abordikliinikute ees.
Kahjuks on meie aeg otsas. Teistel teemadel järgmises saates,
näiteks Rootsi ja Soome ühinemisest NATOga,
mis on kahtluse all,
kuna Türgi süüdistab Rootsit islamofoobias.
Sellel on ka teisi põhjuseid. Need on seotud Türgi valimistega.
Aeg on otsas. Dr Bardaji, kol Kemp,
prof Rosenthal ja hr Soini, suur aitäh osalemast!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani! Kena õhtut!
Tõlge: Monika Jaaguri