MINNE MENET, EUROOPPA?
Toisen maailmansodan tuhkista syntynyt maailmanjärjestys -
perustuu vahvasti konsensukseen.
Se on myös USA:n ja sen liittolaisten, -
joista tunnetuimmat ovat Euroopassa, strategisten intressien mukaista.
Englantilaisen koulukunnan kansain- välisten suhteiden määritelmä, -
jonka Hugo Grotius puki sanoiksi, -
oli kehittää yhteiskuntia, joita ei hallita pakolla tai sotavoimalla, -
vaan lakien avulla ja yhteisellä ymmärryksellä lakien noudattamisesta.
Iltaa! Olen Jonathan Hessen. Tämä on "Minne menet, Eurooppa?"
Illan keskustelussa pyrimme ruotimaan viimeisimpiä tapahtumia -
liittyen Euroopan pitkään ja kasvavaan haasteiden listaan, -
mitä tulee monenväliseen päätöksentekoon.
Mukana kenraali Klaus Naumann, -
Saksan Bundeswehrin entinen komentaja -
ja Naton sotilaskomitean puheenjohtaja, -
tohtori Rafael Bardaji, Worldwide Strategy -järjestön johtaja -
ja entinen Espanjan kansallisen turvallisuuden neuvonantaja, -
eversti Richard Kemp, brittijalkaväen entinen komentaja -
ja kabinetin terrorismitiedustelun johtaja -
sekä herra John O'Sullivan, Unkarissa sijaitsevan Danube-instituutin johtaja -
ja entisen brittipääministeri Margaret Thatcherin puheidenkirjoittaja.
Kiitos, että tulitte. Aloitetaan kenraali Naumannista.
Monenvälinen konsensus vai yksilölliset vaatimukset?
Onko Eurooppa ja itse asiassa koko läntinen maailma -
reilussa asemassa verrattuna strategisiin vastustajiinsa, -
Kiinaan ja Venäjään aikana, jolloin länsimaat suosivat -
yksimielisyyttä kaikkien jäsenmaiden kesken?
Toisessa ääripäässä ovat Venäjä ja Kiina, -
joiden päätökset tehdään pienessä neuvostossa.
Minusta olemme kriittisessä tienristeyksessä.
Päivä päivältä käy yhä selvemmäksi, -
ettei yksimielisyyteen perustuva toimintamalli toimi kriisitilanteessa.
Kriisitilanteessa se, joka pystyy tekemään päätöksen nopeasti -
ilman pitkiä neuvotteluja, on aina etulyöntiasemassa.
Se näkyy päivä päivältä selvemmin. Meidän onkin pohdittava, -
onko tämä reilun pelin toimintatapa tullut tiensä päähän, -
kun 60-vuotinen rauhan ja hyvinvoinnin aikakausi päättyi.
On pohdittava, mitä meidän nyt on tehtävä.
Yksi asioista, joita minusta eurooppalaisena on pohdittava, -
on se, onko yksimielisyyteen perustuva päätöksenteko -
oikea toimintatapa kriisissä, vai pitäisikö meidän harkita -
siirtymistä enemmistöpäätöksiin. Muuten emme kykene toimimaan.
Tohtori Bardaji. - Länsimaat ovat olleet lähes fiktiivinen rakennelma, -
ryhmä maita, joita USA on selkeästi johtanut.
Kun USA ei osoittanut johtajuutta, ne tavallaan katosivat toimijana -
eivätkä onnistuneet estämään väkivaltaa. Se on nähty Ukrainassa.
Meidän täytyy jossain määrin palata perusasioiden pariin, -
siihen, mitä länsimaiset arvot kerran olivat, -
ja pyrkiä muuttamaan sisäpoliittisia toimintatapoja.
Nyt jokainen pyrkii vain tuhoamaan edeltäjänsä rakennelmat, -
ensin Obama, sitten Trump ja Biden.
Näin ei juuri päästä eteenpäin. Tarvitaan toimintatapoja, -
jotka ovat yhdistäneet länsimaita vuosisatojen ajan.
Kyse on valtioiden poliittisesta pirstaloitumisesta.
Minusta tämä on totta erityisesti USA:ssa.
Eversti Kemp. - Minusta ongelma ei ole konsensukseen perustuvassa -
päätöksentekomekanismissa, vaan ongelma on paljon syvempi.
Tämä liittyy myös kenraali Naumannin kommenttiin.
Minusta nykyinen järjestelmä toimi paremmin, kun sitä ei haastettu -
ja elimme maailmansodasta alkanutta rauhan ja hyvinvoinnin aikaa.
Nyt huomaamme, ettei johtajuutta vain ole.
Minusta media vaikuttaa johtajuuteen aivan liikaa ja enemmän kuin ennen, -
ja media jopa hallitsee johtajia.
Niinpä tärkein ongelma tässä on minusta johtajuus, -
ja kuten Rafael sanoi, vaikeus uskoa itseensä kansakuntana -
ja kansallisen itseluottamuksen puute.
Kiina ja Venäjä eivät tästä kärsi, mutta me tunnumme kärsivän.
Meidän täytyy löytää se ja johtajuus. - Eli patriotismi. Herra O'Sullivan.
Minusta yhteisesti sovittujen pelisääntöjen tukema -
rauhan ja hyvinvoinnin järjestelmä toimii hyvin tiettyyn rajaan asti.
Ensimmäinen tilanne, jossa se ei toiminut, oli vuonna 2008, -
kun Venäjä hyökkäsi Georgiaan.
Silloin saattoi nähdä, että länsimaat alkoivat olla erimielisiä.
Jakolinjoja muodostui USA:ssa sekä Euroopan sisällä.
Ajattelin mielessäni, että osa ihmisistä oli puhunut jo vuosia, -
että meidän täytyy huolehtia kansainvälisen lain noudattamisesta, -
mutta kun sitä haastettiin, -
länsieurooppalaiset eivät halunneet pitää säännöistä kiinni.
Keskieurooppalaiset pyysivät heitä tekemään niin -
ja lähettivät Obamalle kuuluisan kirjeen, mutta tehtiin päätös, -
että laista kiinni pitämisellä olisi ollut liian kova hinta.
Epäonnistuimme päätöksenteossa jälleen vuonna 2014 -
Krimin ja Ukrainan kriisin yhteydessä, -
ja pelkään, että tällä hetkellä sama ongelma vainoaa meitä.
Todellakin. Tehän toimitte aikanaan Thatcherin puheidenkirjoittajana, -
joten haluan lainata häntä.
Hänestä konsensus näytti olevan prosessi, -
jossa hylätään kaikki uskomukset, periaatteet, arvot ja toimintatavat, -
jotta saataisiin aikaan jotain, -
mihin kukaan ei usko ja mitä kukaan ei vastusta. Kenraali Naumann.
Tuohon on vaikea sanoa vastaan. - Totta, mutta missä määrin...
Ihailen Thatcheria kovasti. Olin mukana siihen aikaan, -
kun hän otti välillä yhteen liittokansleri Kohlin kanssa.
Se oli mielenkiintoista aikaa, mutta kävi ilmi, että hän oli oikeassa -
keskustelussa, jota kävimme tuolloin.
Toisaalta Kohl oli mielestäni oikeassa siinä, -
että hän tarttui tilaisuuteen, -
joka tarjoutui Neuvostoliiton heikkouksien vuoksi.
Hän tiesi täsmälleen, että se, mikä sai järjestelmän toimimaan, -
oli öljystä saatu raha, jota oli tuolloin tarjolla.
Hän käytti tilaisuuden hyväkseen, -
ja se johti lopulta Saksan yhdistymiseen ja oli valtava menestys.
Totta. Haluaisin silti haastaa tämän kysymällä, -
johtuuko yksimielisyyden saavuttamisen pakko -
länsimaisessa yhteiskunnassa johtajuuden puutteesta?
Venäjän yhteiskunnassako? - Länsimaisessa yhteiskunnassa.
Kyllä, jossain määrin.
Meillä ei ikävä kyllä ole Euroopassa ketään vakuuttavaa johtajaa.
Kukaan poliitikoistamme ei ole niin vakuuttava persoona, -
että hän voisi tehdä ihmisistä yksimielisiä.
Meillä ei myöskään ole ajatusta tai näkyä Euroopasta.
Meillä on vain byrokraattinen hirviö nimeltä Euroopan unioni, -
mutta meiltä puuttuu suuri ajatus, johon ihmiset uskoisivat -
jonka puolesta he olisivat valmiita taistelemaan.
Niin kauan kuin tuo näky tai ajatus puuttuu, -
olemme tuomittuja olemaan sivuosassa -
ja kahden supervallan, Kiinan ja USA:n hallitsemia.
Tohtori Bardaji. - Määrittelen konsensuksen eri tavoin kuin Thatcher.
Muistelen hänen sanoneen, että konsensus on heikkojen politiikkaa.
Minä menisin tässä vielä pidemmälle.
Minusta konsensus on ollut Länsi-Euroopassa vasemmiston -
ja opposition työkalu, jolla se on estänyt keskusta-oikeiston edistyksiä.
En keskittyisi niin paljon yhteisymmärryksen saavuttamiseen.
Yhteisymmärrys voi olla maan johdon tai heidän vastustajiensa tuotosta, -
jolloin päätöksentekoprosessia pyritään estämään.
En siis jäisi jumiin konsensukseen itseisarvona, -
vaan kuten Richard sanoi, keskittyisin siihen, -
että maan johto kykenee liikuttamaan yleistä mielipidettä oikeaan suuntaan.
Mielestäni ainakaan Britanniassa tai ehkä koko Euroopassa -
ei ole oikeastaan ollut vahvaa poliitikkoa, jolla olisi vakaumus, -
ja joka olisi myös vahva johtaja, kuten Thatcher.
Minusta Tony Blairilla oli paljon johtajan kykyjä, -
mutta hänen sisäpolitiikkansa oli luonnollisesti hyvin erilaista.
Sen jälkeen meillä ei ole oikein ollut vahvaa johtajaa.
Kuten aiemmin sanoin, se on osittain median syytä.
Media tuomitsee ihmisiä -
ja tekee ainakin Britanniassa parhaansa tuhotakseen poliitikot, -
jotka eivät sopeudu sen pääosin vasemmistolaisiin normeihin.
Mitä EU:hun tulee, kuten kenraali Naumann sanoi, -
minusta EU on ollut luultavasti Euroopan historian suurin katastrofi, -
koska se on pyrkinyt heikentämään -
jäsenmaiden isänmaallista henkeä ja niiden yksilöllisyyttä.
Alamme nähdä, ettei se toimi, -
koska monissa maissa, kuten Ranskassa, Saksassa ja Italiassa, -
hallitseva politiikan linja on lähellä Brysselin linjaa, -
mutta Keski- ja Itä-Euroopan maissa on aivan toisenlainen näkökulma.
Se murskaa koko EU:n perusajatuksen.
Herra O'Sullivan. - Emme tiedä johtajan olevan johtaja -
ennen kuin hän näyttää olevansa sitä.
Thatcherkaan ei ollut aina se Thatcher, jonka nyt tunnemme.
Minulla on mielessä kaksi johtajaa, Ronald Reagan ja Thatcher.
Molemmat heistä käyttivät hyväkseen tilaisuuden osoittaa lujuutensa.
Reagan toivotti selvästi tervetulleeksi lennonjohtajien lakon.
Hän irtisanoi kaikki lakkolaiset eikä ottanut heitä takaisin töihin.
Ulkomailla varmasti huomattiin, -
että tämä oli uudelle presidentille suuri sisäpoliittinen haaste, -
mutta hän käytti hyväkseen tilaisuuden osoittaa arvovaltaansa.
Thatcher teki saman myöhemmin Falklandin sodan yhteydessä.
Sen kautta hän sekä taktikoi että marssi voittoon, -
ja osoitti teoissaan sekä hienovaraisuutta että rohkeutta.
Sitten hän pystyi voittamaan valtavasti taisteluita kotimaassa.
Niinpä sanoisin, -
että jos johtajalle tulee tilaisuus käyttää johtajuuttaan, -
mutta hän ei käytä sitä hyväkseen, se kertoo hänestä kaiken. - Niinpä.
Tämä on totta, mutta tarkastelemme todellisuutta, -
jossa vallitsee johtajuuden puute, kuten te kaikki olette sanoneet.
Kenraali Naumann, kun tarkastelemme tilaisuuksia, -
joista herra O'Sullivan puhui, -
olemme nähneet Scholzin ja Macronin käyvän Moskovassa.
Siellä on käynyt paljon ihmisiä, joista kukaan ei vakuuta ketään siitä, -
että heistä olisi vastustamaan Venäjän karhua.
Mihin asemaan se laittaa Euroopan?
Onko se nyt Venäjän armoilla kaivaten jatkuvasti USA:n johtajuutta, -
kuten tohtori Bardaji sanoi?
Minulla on hyvin erilainen käsitys näistä Moskovan-matkoista.
Minusta nuo matkat ovat silkka virhe, koska ne rohkaisevat Putinia -
jatkamaan peliään haluamallaan tavalla.
Hänellä on selvä näky siitä, mitä hän haluaa saavuttaa, -
ja hän on kertonut, mikä se on. Hän haluaa palauttaa tsaarinajan Venäjän.
Meidän ei pidä kuvitella, että kyse on vain Ukrainasta.
Kyse on suuremmista asioista.
Käynnissä on globaali taistelu, ja ainoa vastapeluri, -
jota Putin tulee ikinä kuuntelemaan ja kunnioittamaan, on Yhdysvallat.
Mikään, mitä eurooppalaiset tekevät, ei muuta mitään.
Jos haluamme saada tuloksia tässä nykyisessä kriisissä, -
Euroopan johtajien tulisi pohtia presidentti Bidenin kanssa, -
mitä tehdä seuraavaksi. Mikä olisi viisas peliliike?
Kuinka voimme voittaa? Ja sitten Bidenin täytyisi puhua Putinille.
Se on minusta ainut tie eteenpäin.
Panssarivaunuista ei ole apua, ellei ole miehiä käyttämään niitä.
Aivan pian on seuraava Naton huippukokous, -
ja Biden ja muiden Nato-maiden päämiehet kokoontuvat.
Toivoisin näkeväni jonkin yhteisen reaktion tämänhetkiseen kriisiin, -
mutta pelkään, että saamme jälleen hienon, strategisen ajatuksen siitä, -
mitä tapahtuu vuonna 2040, mutta ei mitään siitä, miten sinne päästään.
Nato on pelannut peliä häviävän strategian avulla -
Ukrainan sodan toisesta viikosta asti.
Kokous voisi olla paras tilaisuus löytää yhteinen maaperä -
Putinin suhteen, mutta toinen kysymys on, onko johtajista tähän.
Se jää nähtäväksi, mutta kokemukseni perusteella olen melko pessimistinen.
Eversti Kemp. - Kenraali Naumann taisi mainita, -
että tarvitsemme USA:n johtajuutta, koska USA on ainoa maa, -
jota Putin kuuntelee, mutta valitettavasti USA:n johtajuutta ei ole.
Minusta Ukrainan nykyinen tilanne on seurausta -
USA:n johtajuuden epäonnistumisesta.
Se on ainakin ajoituksen puolesta suoraa seurausta -
Bidenin huonosta päätöksestä vetäytyä Afganistanista.
Näin asiat vain ovat. Niin kauan kuin hän on USA:n presidenttinä, -
emme voi odottaa näkevämme sellaista johtajuutta, jota tarvitaan, -
mutta Eurooppa todella kaipaa sitä. Mielipidekyselyiden mukaan -
monissa maissa erityisesti Keski- ja Itä-Euroopassa -
USA:n johtajuutta pidetään tärkeänä, koska Euroopassa sitä ei ole.
Herra O'Sullivan. - On todella epämuodikasta sanoa näin, -
mutta Euroopan unioni ei ole tuottanut rauhaa Eurooppaan.
Euroopan unioni on hyötynyt Euroopassa vallinneesta rauhasta, -
joka syntyi siitä, että USA oli vuoden 1945 jälkeen -
lähes täysivaltainen toimija Euroopassa ja synnytti Naton.
Olen aina suhtautunut skeptisesti erilliseen Euroopan puolustusliittoon, -
koska se joko vie resursseja Natosta tai tekee samaa kuin Nato.
En ole koskaan halunnut sitä, mutta jos sellainen tulee, -
on selvää, että sen tulee olla Natoon yhteydessä ja sen alainen.
Siinä suhteessa olemme menneet väärään suuntaan siitä asti, -
kun Tony Blair taivutteli George Bushin hyväksymään sen.
Haluaisin nähdä vähemmän vakuuttavan presidentti Bidenin -
osoittavan selvästi, että USA on pitkällä aikavälillä -
vahvasti sitoutunut Natoon ja läsnäoloonsa Euroopassa.
Kenraali... Puhukaa vain.
Luulen, että tämä kohtaisi vastustusta esimerkiksi Macronin taholta.
Hän haluaa johtaa Eurooppaa -
ja on ollut vahvin liikkeellepaneva voima -
epäonnistuneen Euroopan puolustusliiton luomisessa.
Olen samaa mieltä Johnin kanssa, mutta luulen, että hän vastustaisi.
Haluatteko sanoa jotain? - Kyllä. En ole brittiystävieni kanssa -
ihan samaa mieltä siitä, että Biden olisi epäonnistunut.
Ei hän toki ole niin vahva johtaja kun saattaisi odottaa, -
mutta hän kuvastaa omaa, syvästi jakautunutta yhteiskuntaansa.
Hän ei pysty saamaan USA:n kansaa takaisin raiteilleen -
niin kuin se oli 40- ja 50-luvuilla. Sen kanssa on vain elettävä.
Luulen, että me eurooppalaiset olemme yrittäneet koota itsemme, -
sillä tulee tilanteita, että USA ei ole valmis toimimaan, -
mutta Euroopan turvallisuus on vaarassa.
Silloin meidän on tehtävä jotain. Emme voi jäädä odottamaan isoveljeä.
Toiseksi USA:n on ymmärrettävä, että sen vaikutusvalta on uhattuna.
Ellei Eurooppa ole sen puolella, -
se ei enää ole maailmanlaajuinen supervalta, vaan paikallinen tekijä.
Tämä on vanha merenkulun strategian sääntö.
Jos ei hallitse vastakkaisia rannikoita, häviää.
Yhdysvallat ymmärtää tämän.
Niinpä. Herra O'Sullivan. - Haluan palata taaksepäin.
Sanoitte hyvin, että Biden edustaa jakautunutta Amerikkaa.
Minusta hän on pärjännyt Ukrainan kriisissä -
toistaiseksi vähän paremmin kuin olisin odottanut, -
mutta sisäpoliittisessa kriisissä hän on lähestulkoon väärällä puolella.
Demokraattinen puolue on suorastaan omistautunut -
tiettyihin asenteisiin ja toimintatapoihin, -
jotka on melko vaikea sovittaa yhteen -
USA:n ulospäin katsovan ja vahvan voimankäytön -
ja diplomaattisen johtajuuden kanssa. Sen täytyy muuttua, -
jotta asiat voisivat toimia hyvin. Muutosta ei ole näköpiirissä -
parin seuraavan vuoden aikana osin Bidenin heikkouksien vuoksi.
Toki jokainen haluaa tai hänen pitäisi saada oma hallintonsa järjestykseen -
ennen kuin voi ryhtyä minkäänlaiseksi johtajaksi -
nykyisessä rauhattomassa maailmantilanteessa.
Kenraali Naumann viittasi Putinin Pietari Suuri -puheeseen.
Jos saan lainata häntä, hän sanoi tässä puheessa -
muutama viikko sitten: "Mitä Pietari Suuri teki?
Hän otti alueita takaisin ja vahvisti niitä. Sama osa, -
takaisin ottaminen ja vahvistaminen, näyttää langenneen meille."
Puhutaanpa näistä Venäjän johtajan todella vahvoista sanoista.
Eikä hän puhu tästä ensimmäistä kertaa.
Hän näkee itsensä Pietari Suuren tai Pietari I:n seuraajana.
Pietari Suuri oli se Venäjän hallitsija, joka löi vahvan Ruotsin valtakunnan.
Nyt Ruotsilla on vaikeuksia liittyä monenväliseen järjestöön, Natoon.
Mitä ajatuksia tämä herättää?
Minulle ei ole mikään ongelma, että Putin rakentaa uudelleen -
imperialistista tai tsaarinaikaista äiti-Venäjää, -
kunhan on selvää, että ymmärrämme, missä sen rajat ovat. Ongelma on, -
että Nato perustuu pelotevaikutukselle, ja olemme epäonnistuneet -
Venäjän valtakunnan uudelleenrakentamisen estämisessä.
Olemme tyytyväisiä, koska toimimme Ukrainassa niin hallitusti.
Meidän pitäisi pohtia, miksi emme ole onnistuneet Putinin estämisessä.
Jos aiomme pysäyttää hänet ja saada hänet perääntymään, -
meidän pitää keksiä, miten se tehdään oikeilla keinoilla ja päämäärillä.
Minusta emme tee niin, ja se on todellinen ongelma.
Minua ei haittaa sekään, vaikka Kiina pyrkisi valloittamaan maailman.
Rohkeus on aina ollut eri voimien ja vaikutteiden määritelmä.
Meidän täytyy pitää oma reviirimme, päämäärämme ja kotikenttämme -
vapaana noista vaikutteista ja uhista, ja voimme tehdä sen vain -
pelotevaikutuksen ja aktiivisen puolustuksen avulla.
Eversti Kemp. - Olen täysin samaa mieltä, -
mutta en näe suuria toiveita näistä asioista, joista Rafael puhui.
Johtuuko se... - Se johtuu siitä, mistä puhuimme aiemmin, -
johtajuuden, itsevarmuuden ja itseluottamuksen puutteesta -
kaikkien meidän kotimaissa.
Jos emme löydä noita asioita, huomaamme alistuvamme -
näiden kilpailijoiden tahtoon, joiksi EU niitä kutsuu.
Varsinkin Kiina on vahvasti taustalla, ja meidän pitäisi olla huolissamme -
siitä, miten Kiina ymmärtää lännen heikon reaktion Ukrainan tilanteeseen.
Kiinallahan on omat tavoitteensa Taiwanin suhteen.
Vain noin viikko sitten saimme nähdä, -
että Venäjän ja Kiinan välisiä suhteita vahvistettiin ja virkistettiin.
Sen pitäisi huolestuttaa meitä kovasti. - Mutta silti...
Jatkakaa. - Jos olisimme Taiwanin, Saudi-Arabian tai Israelin asemassa, -
voisiko turvallisuutemme perustua siihen toivoon, -
että kahden vuoden kuluttua USA toimisi oikein -
ja valitsisi vahvemman presidentin?
Vai kannattaisiko käyttää resurssit oman puolustuksen vahvistamiseen?
Tällainen pirstaloituminen on juuri nyt käynnissä.
Eristäytyminen takaa rauhan, kunnes hinnat nousevat.
Kenraali Naumann, haluan kuulla, mitä olitte sanomassa, -
ja myös mielipiteenne siitä, miten paljon Eurooppaa haastaa -
sen oma havainto siitä, että sen tulisi olla toissijainen toimija -
tässä strategisen voimavertailun kontekstissa?
Minusta Euroopan tulee ensinnäkin ymmärtää, -
että sen ainoa mahdollisuus -
on olla USA:n rinnalla tulevassa maailmanlaajuisessa konfliktissa.
Se on järjestelmien välinen konflikti, ei vain pelkkä valtataistelu.
Kyse on siitä, millaisessa järjestelmässä haluamme elää.
Toinen näistä järjestelmistä on demokratia, toinen itsevaltius.
Meidän on valittava puolemme.
Minulle on täysin selvää, että meidän on oltava demokratian puolella.
Se ei onnistu ilman Yhdysvaltoja.
Rafael puhui aiemmin Madridin huippukokouksesta.
Olen sitä mieltä, että siellä pitäisi ottaa todesta -
Putinin sanat Pietari Suuresta ja pitää niitä faktoina.
Meidän tulee yrittää löytää tapa tarjota Venäjälle -
mahdollisuutta olla kunnioitettu kumppani maailmassa, -
mutta meidän täytyy myös estää Venäjää selvin sanoin.
Jos se haluaa tavoitella Pietari Suuren valtakuntaa -
ja vuoden 1634 rauhan rajoja, se tietää sotaa.
Ja jos Venäjä haluaa sotaa, saamansa pitää.
Sanoman täytyy olla kristallinkirkas.
Siihen voisi vielä lisätä, ettei Venäjä tule voittamaan sitä sotaa.
Uskon, että se on tästä tietoinen. Herra O'Sullivan.
Olen täysin samaa mieltä yleisen mielipiteen kanssa siitä, -
että Nato on elintärkeä, koska se on liittouma, -
toivottavasti pysyvä sellainen, Euroopan ja Yhdysvaltojen välillä.
Kysymys kuuluu, millaista politiikkaa tuo liittouma harjoittaa -
erityisesti pelotevaikutuksen suhteen?
Tähän mennessä on näyttänyt siltä, -
että Ukrainan sodassa olemme muuttaneet tätä politiikkaa -
ilman kunnollista pohdintaa tai keskustelua.
Näin minä asian ymmärrän ilman minkäänlaista sotilastaustaa.
Ennen sanottiin, että ydinasevaltioon voi hyökätä, -
mutta Ukrainan suhteen tuo väite on muuttunut hiukan.
Nyt ajatus tuntuu olevan, ettei ydinasevaltiota voi vastustaa.
Tämä on valtava muutos.
Jos tuo ajattelutavan muutos on nyt hyväksytty, -
minusta vaikuttaa, että mitä tulee uusiin tai tuleviin Nato-jäseniin, -
kuten Baltian maihin, Puolaan ja kaikkiin muihin, -
meidän on vahvistettava perinteisiä sotavoimia merkittävästi -
siltä varalta, että ydinasevaltio hyökkää niitä vastaan.
Se ei ole täysin mahdotonta. Tällä hetkellä Putin tosin sanoo, -
ettei Venäjä vastusta Suomen ja Ruotsin Nato-jäsenyyttä, -
mutta hän vaikuttaa hermostuneelta.
Oli miten oli, meidän on kyettävä vastustamaan Venäjää -
turvautumatta heti ydinaseisiin, -
tai keksittävä jotain muuta. - Eversti Kemp.
Minusta muutos pelotevaikutuksen opissa on itse asiassa hyvä tekosyy, -
jota Nato-maat ovat käyttäneet.
En itse usko kovinkaan monen pelkäävän sitä, -
että Putin turvautuisi ydinaseisiin. Se on erittäin epätodennäköistä, -
mutta sen mahdollisuutta on helppo käyttää tekosyynä -
olla tekemättä mitään ja olla osallistumatta konfliktiin.
Minusta se heijastelee eräänlaista sairautta, -
joka vallitsee Euroopassa ja myös Yhdysvalloissa, -
eli johtajuuden, itseluottamuksen ja tahdon puutetta, -
josta olemme puhuneet.
Itse uskon, että saattaisimme käyttää tuota samaa tekosyytä, -
vaikka Putin hyökkäisi johonkin Nato-maahan.
Sanotaan vaikka, että hän hyökkäisi Liettuaan Kaliningradin takia.
En pidä sitä todennäköisenä, mutta jos niin kävisi, -
auttaisiko Nato omaa jäsenmaataan? Minä epäilen sitä vahvasti.
Jos ei, niin Kiina reagoisi siihen seuraavaksi. Kenraali.
Jos otan sananne todesta, Richard, silloin Nato on epäonnistunut, -
mutta se ei ole epäonnistunut, vaan ainoa ja paras vakuutemme -
tässä maailmanajassa. Jos Putin kehtaisi hyökätä Liettuaan, -
hän joutuisi sotaan. Hänen on pakko tietää se.
Vastustan myös ajatusta, ettei ydinasevaltiota voisi vastustaa.
Jos olisimme uskoneet niin, olisimme hävinneet kylmän sodan.
Uskon, että on tapoja kertoa ydinasevaltiolle, -
että on olemassa tietyt rajat, -
ja historiassa on tästä paljon hyviä esimerkkejä.
Jos olemme sitä mieltä, ettei ydinasevaltiota juuri voi vastustaa, -
kutsumme kaikki muutkin valtiot kehittämään ydinaseen.
Maailmassa on monia maita, jotka voisivat tehdä sen helposti.
Kotimaani pystyisi siihen muutamassa viikossa, -
mutta olemme kieltäytyneet siitä, koska luotamme Yhdysvaltojen -
ja muiden Naton ydinasevaltioiden antamaan ydinasesuojaan.
Minusta meidän on oltava tässä erittäin varovaisia, -
ettemme houkuttelisi uusia maita kehittämään ydinaseita.
Tohtori Bardaji. - Minä... Anteeksi.
Hetkinen vain. Tohtori Bardaji.
En ole varma siitä, pystyykö Nato pysymään yhtenäisenä.
Mitä tulee sodanuhkaan Venäjän kanssa, -
Ukrainan kriisin yhteydessä olemme nähneet, -
että eri maiden kuten Saksan sisällä on ollut erilaisia näkökantoja.
Ne ovat heikentäneet Naton voimaa yhteisenä instituutiona, -
joka toimii pelotteena ja takaa jäsenmaidensa puolustuksen.
Jäsenmailla on siis epäilyksensä. Miten Natoa voisi vahvistaa niin, -
että voisimme vakuuttaa jäsenmaat siitä, -
että sitoumuksemme puolustaa niitä on uskottava?
Tämä ei ole minulle selvää USA:n eikä muiden maiden suhteen.
Kansallisia houkutuksia on olemassa.
Toiseksi jos haluamme taistella Venäjää vastaan, -
meidän on oltava luovia ja löydettävä tapoja tehdä kyberhyökkäyksiä, -
jotta voisimme vahingoittaa maata nopeammin, -
koska jos taistelemme kaupunki kaupungilta ydinasein tai ilman, -
me kuolemme kaikki. Se on pelottava asia, joka täytyy pitää mielessä.
Lyhyesti, kenraali. - Ei pidä unohtaa, -
että Ukraina ja Liettuan kaltainen pieni maa ovat eri asia.
Liettua on selkeästi Naton sopimuksen suojassa.
Se ei ole koskaan ollut samassa tilanteessa kuin Ukraina.
Ukrainaa ei suojele kukaan muu kuin se itse.
Haluan selventää puheitani.
En sanonut olevani samaa mieltä siitä, -
ettei ydinasevaltiota voi vastustaa. Sanoin vain, että se näytti olevan -
toimintaperiaatteemme Ukrainan suhteen.
Väitimme, ettemme pystyisi tekemään kovin paljon -
Venäjän estämiseksi, jos se päättäisi käyttää ydinaseita.
Kukaan ei noussut vastustamaan tätä väitettä kovin vahvasti.
Siksi toivoisinkin, että Madridin huippukokouksessa -
puhuttaisiin pelotevaikutuksesta ja tehtäisiin tämä asia selväksi, -
koska sen rajoista on tullut epämääräisiä.
Eversti Kemp, olemme nyt Helsingissä. Me kaikki odotimme, -
että Suomi ja Ruotsi liittyisivät Natoon paljon nopeammin, -
mutta tilanne on mikä on.
Pyrkiikö Turkki tavallaan haastamaan -
länsimaiden ja erityisesti Euroopan strategisen turvallisuuden?
Minusta presidentti Erdogan -
tuntuu suorastaan pitävän länsimaita vihollisenaan.
Se saattaa vaikuttaa hänen taktiikkaansa.
Ainakin minun on vaikea ymmärtää, -
tekeekö hän tämän vain saavuttaakseen jotain itselleen -
ja saadakseen Turkille jotain sopimuksia ja etuja, -
ja suostuu saavutettuaan ne, vai onko takana jokin muu motiivi.
Ohjaako häntä jokin sopimus Putinin kanssa?
Minusta tätä on erittäin vaikea ymmärtää, -
mutta se myös lisää huoltani Naton halukkuudesta toimia.
Nato vaikuttaa minusta melko toimimattomalta.
Puhetta oli paljon, ja osa jäsenmaista toimittaa Ukrainalle aseita, osa ei.
Nato on sisäisesti jakautunut. Kyse ei ole vain Turkista, -
vaan Saksa ja Britannia ovat toimineet tässä hyvin eri tavoin.
Naumann kysyi, väitänkö, että Nato on epäonnistunut.
Kyllä, minusta Nato on epäonnistunut.
Tohtori Bardaji, nyt kun tuli puhe Turkista, -
puhutaan myös Turkin sisarvaltiosta Qatarista, -
josta on tullut Venäjän korvaaja -
Euroopan maakaasuriippuvuuden suhteen.
Euroopassa on nyt 155 miljardin kuution vaje maakaasusta.
Se on iso aukko Euroopan energiankulutuksessa.
Miten paljon se vaikuttaa Eurooppaan, Yhdysvaltoihin -
sekä Egyptin ja Israelin kanssa tehtyyn yhteisymmärryspöytäkirjaan, -
että Qatarista on nyt tulossa suurin maakaasunviejä Euroopan maihin?
Se vaikuttaa ja ei vaikuta. Se on enemmän puhetta kuin tekoja.
USA käyttää kahta satamaa, joista toinen on Algeriassa.
Qatar pyrkii siirtämään kaasun Eurooppaan tankkereilla ynnä muilla, -
mutta infrastruktuuri pitää ensin rakentaa jatkoa ajatellen.
Emme kuitenkaan voi vaihtaa yhdestä ongelmamaasta toiseen.
Qatar voi olla jopa ongelmallisempi, -
sillä koko Lähi-itä on viime aikoina kamppaillut radikalismin kanssa.
Meidän on oltava huolellisia, kun valitsemme liittolaisemme, -
koska saatamme joutua vielä tulenarempaan asemaan, -
ellemme pidä silmiämme auki.
Ukrainan konflikti vaikuttaa kuitenkin kaikkiin.
Pohjois-Afrikkakin on taas kuohunnan vallassa, -
koska Algeriassa on Venäjän joukkoja, Marokossa taas USA:n.
Kuva on paljon monimutkaisempi kuin vain Keski-Euroopan osuus.
Sekin täytyy pitää mielessä.
Kenraali Naumann, haluaisin kuulla myös teidän kommenttinne, -
koska Saksa tulee olemaan Espanjan ohella -
Qatarin maakaasun suurin tuojamaa.
Voiko siitä tulla ongelma? - Siitä saattaa olla jopa apua.
Saksan on mietittävä koko energiapolitiikkansa uudelleen.
Se on tehnyt pari pahaa virhettä. Ensinnäkin se luopui ydinvoimasta -
ilman, että saatavilla oli mitään korvaavaa energianlähdettä.
Toinen virhe oli edesvastuuton riippuvuussuhde Venäjän kanssa.
Tuontikaasustamme 55 prosenttia tuli ja tulee edelleen Venäjältä.
Se on paha strateginen virhe.
Jotkut Saksassa ymmärsivät tämän ja varoittivat hallitusta siitä, -
ja myös monet liittolaisemme varoittivat meitä, -
mutta Merkel taisi uskoa -
ajatukseen muutoksesta kaupan kautta.
Se osoittautui virheeksi.
On pohdittava, miten järjestämme energiansaantimme jatkossa.
Keskipitkän aikavälin ratkaisu on uusiutuva energia, -
ja meidän on etsittävä uusia tuontienergian lähteitä.
Me löydämme ratkaisun. Me olemme aina löytäneet sen, -
kun Eurooppa on ollut sodassa, ja olemme sodassa nyt.
Herra O'Sullivan. - Olen täysin samaa mieltä siitä, -
mitä sanoitte aiemmin.
Myös Yhdysvaltojen näkökulmasta katsottuna sille on -
pitkällä aikavälillä todella tärkeää, että Eurooppa on sen liittolainen, -
jotta se pärjäisi aggressiivisen ja nousevan Kiinan kanssa.
Se ei todellakaan voi sallia, -
että se joutuisi taistelemaan Euroopasta Venäjän kanssa.
Sillä on oltava varma liittolainen Euroopassa.
USA:n johtajien on vakuutettava oma kansansa tästä, -
koska osa amerikkalaisista on kyllästynyt siihen, -
että heillä on sitoumuksia ulkomailla. Kiinan kanssa on taisteltava, -
joten miksei sitten keskityttäisi kokonaan Aasiaan?
Kiinasta on toki selvittävä, mutta ei luopumalla Euroopasta.
Eversti Kemp. Halusin tietystä syystä vastauksen tässä muodossa.
Haluan lainata erään kuuluisan kiinalaisen kenraalin Sun Tzun -
kirjaa Sodankäynnin taito.
Hänen mukaansa täydellisyyttä ei ole se, että voittaa kaikki taistelunsa.
Täydellisyyden huippu on, että voittaa vihollisen vastarinnan taistelematta.
Voimme täydentää tätä toisella lainauksella samasta kirjasta.
On myös tärkeä tietää, milloin tulee taistella ja milloin ei.
Kiinalaiset tuntuvat tietävän täsmälleen, koska taistella ja koska ei.
Kiina on todellakin toiminut erittäin taitavasti länsimaiden suhteen, -
sillä se käyttää hyväkseen länsimaiden tarjoamaa turvallisuutta -
laajentuakseen ja ajaakseen omia etujaan.
Miten näette tämän asian?
Olemmeko samalla pelikentällä heidän kanssaan vai puhummeko eri kieltä?
Minun mielestäni kiinalaiset eivät ole koskaan olleet -
kovin taitavia strategian kanssa, ehkä Sun Tzuta lukuun ottamatta, -
mutta heidän päämääränsä on selvä. Kuten kenraali Naumann sanoi, -
Angela Merkel luuli voivansa muuttaa Venäjän kaupan avulla.
USA ja Eurooppa luulivat voivansa muuttaa Kiinan kaupan kautta, -
mutta Kiina ymmärsi jutun juonen.
Olimme naiiveja kuvitellessamme, että he muuttuisivat yhtäkkiä -
päästyään mukaan kansainväliseen järjestelmään.
Niin ei tietenkään ole käynyt, vaan he ovat käyttäneet -
heikkouttamme meitä vastaan, ja siksi heistä on tullut niin vahvoja.
John sanoo, että meidän on pakko käydä kauppaa Kiinan kanssa.
Niin on, mutta meillä on myös kasvava tarve pohtia uudestaan -
koko globalisaatiokysymys ja se, -
missä määrin voimme olla riippuvaisia mistä tahansa maasta, -
ellemme voi olla varmoja, että se on raudanluja liittolaisemme.
Energiakysymykseen palatakseni EU on lähentynyt Israelin kanssa, -
koska se haluaa Israelin maakaasua. EU ei ole viime aikoina -
ollut kovin hyvää pataa Israelin kanssa, mutta nyt se yrittää olla.
Israel on toki raudanluja liittolainen. - Niin on. En voi olla siitä eri mieltä.
Tohtori Bardaji, haluaisin kuulla mielipiteenne tästä ja haastaa teitä.
Onko Kiinan hyökkäys Taiwaniin uhka lähitulevaisuudessa?
Jos olisin Kiinan armeijan johtoportaassa, miettisin kahdesti -
ennen kuin ryhtyisin mihinkään sotilaalliseen erityisoperaatioon, -
kun yksi maailman väkevimmistä armeijoista on epäonnistunut -
yrityksessään valloittaa Ukraina muutamassa viikossa.
Vieressäni on kaksi minua parempaa sotilasasiantuntijaa, -
mutta en usko, että Kiina suunnittelee minkäänlaista sotilasoperaatiota.
Siihen liittyisi monenlaisia vaikeuksia ja ongelmia, -
eivätkä menestys ja voitto sotilas- operaatiossa ole koskaan varmoja.
Varovaisena ihmisenä miettisin kahdesti -
Taiwanin valtaamista voimakeinoin, kunnes näemme, miten sota etenee.
Mutta haluaisin sanoa erään toisen asian tästä konfliktista.
USA:n ja Euroopan keskuspankit -
päättivät äskettäin nostaa ohjauskorkoja.
Ilmeisesti talousihmiset ovat sitä mieltä, -
että laskusuhdanne on parempi asia kuin inflaatio.
Tulevan vuoden taloustilanne vaikuttaa monen kansalaisen elämään.
Miten se vaikuttaa Ukrainan tukemiseen Venäjää vastaan?
Kaikki Euroopan johtajat syyttävät sotaa inflaatiosta ja raaka-ainepulasta.
Kestääkö kansan tuki Ukrainan vastarintaliikkeelle -
vielä vuoden, 15 kuukauden tai kahden vuoden kuluttua?
Se on avoin kysymys, ja vastaus jää nähtäväksi.
Inflaatio kasvoi Amerikassa jo kauan ennen Venäjän hyökkäystä Ukrainaan.
Kenraali, mikä on kantanne Kiinan mahdolliseen hyökkäykseen -
Taiwania kohtaan ja USA:n strategia sen suhteen?
Ensin minun on sanottava, että Kiinalla on yksi luonteenpiirre, -
jota me eurooppalaiset ja amerikkalaiset tarvitsemme kipeästi.
Heillä on kärsivällisyyttä ja pitkän tähtäimen näky.
He eivät koskaan tule luopumaan pyrkimyksestään -
liittää Taiwan Kiinan emämaahan, mutta heillä on aikaa.
Ja toisin kuin Putin, he eivät ota riskiä epäonnistumisesta, -
joka voisi heikentää heidän armeijaansa.
Aika ei ole vielä kypsä Kiinan hyökkäykselle Taiwaniin.
Kiina käytti kerran sotavoimaansa hyökkäykseen. Se oli Vietnamissa.
Se osoittautui virheeksi, ja he ovat ottaneet siitä opiksi, -
joten he odottavat. Toinen tärkeä asia on, -
että Kiina haluaa ehdottomasti pitää yhden tärkeän osan Taiwania ehjänä.
Se on Taiwanin puolijohdeteollisuus, joka on maailman kehittyneintä.
Jos sota tuhoaisi sen, Kiina kärsisi siitä pahoin, -
joten he eivät tee sitä, sillä he haluavat saada sen ehjänä.
Siksi aika ei ole vielä oikea. Uskon, että Kiina on ottanut opikseen -
Venäjän kehnosti sujuneesta sotaretkestä Ukrainaan.
Niinpä on paras valmistautua ja odottaa, -
kunnes omena on niin kypsä, että se putoaa Kiinan käsiin.
Tuo aika ei ole vielä tullut.
Ei pidä unohtaa, että myös länsimaat ja USA:n armeija ovat riippuvaisia -
Taiwanin teollisuudesta. - Niin, se on yksi syistä, -
miksi USA ei ole valmis luopumaan Taiwanista.
Sama pätee muuten Eurooppaankin. USA:n talous tarvitsee Taiwania, -
samoin kuin se tarvitsee valtavia Euroopassa olevia sijoituksiaan.
Se ei ole valmis luopumaan niistäkään. Toinen näkökulma on strateginen.
Kyse on meriliikenteen kilpailusta.
Jos katsomme karttaa, USA:n tärkein puolustuslinja merialueilla -
Tyynenmeren ja Intian valtameren reitin suojelemiseksi -
kulkee Japanista Taiwanin kautta Filippiineille.
Taiwan on siis tärkeä osa Tyynenmeren ja Intian valtameren -
reittien suojelussa. Sama pätee Malakansalmen hallintaan.
Sen kautta kulkee 44 prosenttia kauppaliikenteestä, joten se on tärkeä.
Jos USA luopuisi siitä, se olisi sen loppu.
Mitä... - Anteeksi.
Myös Japanin uusi rooli alueella on mainitsemisen arvoinen.
Puolustusvoimien kehitys, uusi lentotukialus, budjetti -
sekä Japanin ja Taiwanin välinen sopimus, -
joka tuottaa epäilyksiä USA:n sitoutumisesta.
Aioin juuri tuoda tämän asian esiin.
Viimeisten 2―3 tai oikeastaan 4―5 vuoden aikana olemme nähneet, -
että USA on solminut sarjan liittoumia.
Viimeisin niistä on AUKUS Britannian ja Australian kanssa.
Lisäksi on Quad-sopimus ja suhteet Intian kanssa.
Mielestäni tämä sopimus on erittäin tärkeä.
Monet nostavat nyt esiin, että Intia ja monet muut ei-länsimaat -
ovat pitäneet itsensä erillään lännestä ja suhtautuneet siihen -
jopa vihamielisesti, mitä tulee Ukrainan konfliktiin, -
mutta minusta Intian täytyy olla USA:n liittolainen pitkällä aikavälillä.
Ensinnäkin, koska sen pahin konflikti tulee olemaan Kiinan kanssa, -
ja siinä Venäjä ei tule olemaan Intian liittolainen, -
ja länsimaat taas voisivat olla sitä.
Toiseksi siksi, että Intian ja monien merkittävien länsimaiden välillä -
on niin tiiviit yhteydet, -
ja niinpä liittouman kehittäminen on kulttuurisesti helpompaa.
Haluaisin kysyä kaikilta erästä asiaa.
Ranska ei pitänyt AUKUS-sopimuksen solmimisesta, ja ymmärrän miksi.
Heillä oli siinä omat etunsa pelissä. Voisivatko Ranska ja Nato solmia -
vastaavanlaisen sopimuksen, vai onko parempi antaa asian olla?
Haluaisin lisätä, että intialaiset ovat ovelia ja älykkäitä.
He ymmärtävät, että Venäjä palaa Ukrainan-sotaretkeltään -
paljon heikompana kuin mitä se oli ennen tuota sotaretkeä, -
ja kilpailussa Kiinan kanssa he tarvitsevat länsimaita, -
kuten sanoitte, eivät niinkään heikkoa Venäjää.
Eversti Kemp. - Saatan olla outolintu, mutta en katso Venäjän sotaa -
Ukrainassa samojen silmälasien läpi kuin te muut -
ja useimmat ihmiset maailmassa. Minusta Venäjä ei ole epäonnistunut.
Ehkä se olisi voinut pärjätä paremmin, -
mutta minusta sen operaatiosta annettu kuva ei ole realistinen.
Uskon, että Venäjä pyrki tuhoamaan Ukrainan ilman todellista taistelua, -
pelkästään marssimalla sinne. Se ei onnistunut, -
mutta Venäjälle tyypillinen taktiikka on yrittää ensin jotain, -
ja jos se ei onnistu, se yrittää toteuttaa seuraavan suunnitelman.
Se tapahtuu nyt. Venäjä on voittamassa Ukrainan Donbassissa.
Lisäksi se on onnistunut valtaamaan suuren osan Ukrainan rannikosta -
ja aikoo luultavasti jatkaa suoraan Odessaan ja kauemmaskin.
Minusta sota ei ole Venäjälle katastrofi, -
vaikka moni näkee asian niin, enkä usko Pekingin ajattelevan niin.
Sehän tukee Venäjää nyt enemmän kuin sodan alkuvaiheissa.
Lopuksi, jos olisin Rafaelin kenraali Pekingissä, -
saattaisin antaa presidentti Xille aivan toisenlaisia neuvoja.
Tiedän, että he ovat kärsivällisiä eivätkä aio vallata Taiwania nyt, -
mutta minusta nyt on hyvä aika siihen.
Olemme nähneet lännen heikkouden ja USA:n johtajuuden puutteen.
Minun ei pitäisi arvostella Bidenia, mutta olemme nähneet sen.
Jos heidän suurin huolenaiheensa olisi USA:n väliintulo, nyt olisi hyvä aika.
Tiedän, että katsojien joukossa on kiinalaisia.
Älkää kuunnelko häntä. Tohtori Bardaji.
Olen samaa mieltä Richardin kanssa.
Ei minusta Putin ole hävinnyt sotaa, ainakaan vielä.
Se riippuu paljon siitä, miten hän reagoi kehittyvään taistelutilanteeseen.
Varovaisen sotilaallisen neuvonantajan näkökanta olisi kuitenkin odottaa, -
että todellinen sotilaallinen vaihtoehto ilmaantuu, ja vielä ei sitä ole nähty.
Venäjä etenee toisen suunnitelmansa mukaan, ei ensimmäisen, -
koska kun he lähettivät joukkonsa valloittamaan Kiovan ympäristön, -
he epäonnistuivat surkeasti. Toinen tavoite olisi tietysti -
pilkkoa Ukraina palasiksi ja irrottaa Kiovan yhteys mereen.
Se on kuitenkin toinen päämäärä, ei ensimmäinen, -
mutta strategisesti olen samaa mieltä Richardin kanssa.
Tilanne on haavoittuvainen, koska USA ei ole kovin uskottava, -
liittoumat eivät ole valmiit eikä Japani ole niin vahva kuin se tulee olemaan.
Tämä avaisi loogisesti ajatellen mahdollisuuden, -
mutta koska sotilaallinen iskukyky on ongelmallinen, odottaisin.
Ohjelma lähestyy loppuaan, ja haluan puhua vielä yhdestä aiheesta, -
nimittäin siitä, että Iranin islamilainen tasavalta -
on valmistamassa tai jo valmistanut -
tarpeeksi ydinpolttoainetta ainakin kahteen ydinpommiin.
Aloitetaan teistä, kenraali Naumann. Miten paha uhka tämä on Euroopalle?
Romaniassa ja Puolassa on kaksi Naton tukikohtaa, -
joiden tehtävä on torjua mahdollisia ilmahyökkäyksiä Iranin suunnalta.
Voiko Eurooppa mantereena luottaa näihin järjestelmiin?
Toki jokaisella kansallisvaltiolla on omat intressinsä.
Katson Iranin ryhtymistä ydinase- valtioksi laajemmasta näkökulmasta.
Se on maa, jota kohtaan ei juuri voida asettaa pakotteita, -
ja se voisi jatkaa käyttämällä terrorismia -
ja muita välineitä saadakseen oman tahtonsa läpi.
Se aiheuttaisi Euroopalle ja muulle maailmalle vakavan uhan.
Iranin tavoitteet eivät ole koskaan rajoittuneet Eurooppaan tai Lähi-itään.
Muistanette Buenos Airesin terrori-iskut, -
joiden syyllinen jäljitettiin Iraniin.
Uskon, että käsissämme olisi vakava ongelma.
Euroopan on otettava huomioon eräs asia: -
Eurooppa ei ole juuri huolehtinut turvallisuudestaan Lähi-idän suhteen.
Emme voi vain sulkea siltä silmiämme, -
vaan meidän tulee löytää tapa selvitä tästä uudesta ongelmasta.
Se on minusta ainakin yhtä tärkeää kuin Ukrainan kriisin ratkaiseminen.
Tohtori Bardaji. - Olen huolissani, jos Iranista tulee ydinasevaltio.
Se tarkoittaa aina vain uusien pommien rakentamista.
Ensinnäkään sillä ei ole ydinaseita koskevaa päätöksentekoprosessia.
Toiseksi Iranin suhteen on olemassa jatkuva uhka, että Israel tai joku muu -
hyökkää sen kimppuun tuhotakseen sen pienen ydinasearsenaalin, -
joten sen liipasinsormi on herkässä. Se luo alueelle suurta epävakautta.
Minusta suurin huolenaihe lyhyellä aikavälillä on, -
että uusi ydinasevaltio tekisi koko alueesta epävakaan -
vain olemalla ydinasevaltio.
Eversti Kemp, onko Iran Lähi-idän Pohjois-Korea?
Minusta se on vakavampi uhka kuin Pohjois-Korea.
Uskon, että Kiina rajoittaa Pohjois-Korean ydinaseiden käyttöä.
Ei ole Kiinan etujen mukaista antaa Pohjois-Korean käyttää ydinasetta, -
mutta sama ei ehkä päde Iraniin. En pidä Iranin ydinasetta -
uhkana Euroopalle tässä vaiheessa. Uhka kohdistuu vahvasti Lähi-itään.
Kun olemme olleet mahdollisen Venäjän ydinaseuhan alla, -
olemme nähneet, että Euroopan ja USA:n hallitukset -
ovat itse asiassa helpottaneet Iranin ydinaseiden hankintaa, -
ja tuota prosessia johti venäläinen, -
vaikka meidän pitäisi asettaa Venäjälle pakotteita.
Minusta tämä on pahentanut jo ennestään vaarallista tilannetta.
Herra O'Sullivan. - Haluaisin vielä palata hetkeksi edelliseen aiheeseen.
Emme tiedä, miten Ukrainan sota päättyy, mutta sen me tiedämme, -
että emme pelkää Venäjää niin paljon kuin ennen konfliktin alkua.
Mitä tähän aiheeseen tulee, -
ellei Israel ystävällisesti ratkaise Iran-ongelmaa puolestamme, -
kuten he tekivät Irakin ydinreaktorin kanssa, -
en usko, että länsimailla on halua reagoida tähän kovin vahvasti.
Se tarkoittaa, että tiedostammepa me sitä tai emme, -
me sitoudumme pitkäkestoiseen kylmään sotaan -
yrittäessämme hillitä Irania ja reagoiden sen terrorismiin -
monin erilaisin, yksityiskohtaisin keinoin -
odottaen samalla, että Iranin vallankumouksen energia -
ja usko itseensä valuu hitaasti hiekkaan, kuten Neuvostoliitolle kävi.
Toki vuoden 1982 isku Irakiin ei ollut mitään -
verrattuna Iranin nykyiseen laajaan ydinlaitosten verkostoon.
Niinpä mikä tahansa isku ydinlaitokseen -
synnyttäisi Lähi-idässä laajemman sodan, joka leviäisi muuallekin, -
koska Kiina on juuri investoinut Iraniin noin 400 miljardia dollaria.
Lyhyesti, kenraali Naumann, on tämä asia, -
jonka kautta voimme nähdä maailman muutenkin -
kuin vain strategisena kilpailuna?
Minusta koko keskustelu osoittaa, -
että olemme todella jonkin uuden kynnyksellä.
On määriteltävä Euroopan ja länsimaiden uusi turvallisuusjärjestys.
Se koostuu monista osista, ja armeija on niistä vain yksi.
Juuri niin. Aikamme on lopussa, joten kiitos herra O'Sullivanille, -
eversti Kempille, tohtori Bardajille ja kenraali Naumannille keskustelusta.
Kiitos myös katsojille, nähdään taas ensi kerralla.
Lisää TV7:n tuotantoja ja toimituksen laatimia artikkeleita -
on kotisivuillamme osoitteessa www.tv7israelnews.com.
Suomennos: Anni Lähteenmäki