EUROOPA STUUDIO
Euroopas käib sõda.
Venemaalt ja Ukrainalt tuleb aeg-ajalt teateid
kõnelustest vaenutegevuse lõpetamiseks.
Sündmused Euroopa idaserval
on vaid üks käik globaalse strateegilise võimuvõitluse malelaual
suurriikide ja regionaalsete tegijate vahel.
Tere õhtust! Olen Jonathan Hessen.
Aitäh, et ühinete meiega Euroopa Stuudio saates.
Vestluses osalevad kindral Klaus Naumann,
Saksamaa relvajõudude ehk Bundeswehri endine ülem
ja NATO sõjalise komisjoni esimees. - Aitäh.
Dr Rafael Bardaji, Hispaania endine riikliku julgeoleku nõunik
ja ühenduse Worldwide Strategy juht.
Kol Richard Kemp, Briti maaväe eksülem
ja valitsuskantselei rahvusvahelise terrorismivastase luuretiimi juht.
Kindral Gustav Hagglund, endine Soome kaitsejuht,
Soome Kaitsejõudude ülem ja EL sõjalise komisjoni esimees.
Alustame nagu ikka kindral Naumannist.
24. märtsil andsid intervjuu ajalehele Handelsblatt.
Tsiteerin sinu avaldust.
"Putini illegaalne ja õigustamatu agressioonisõda Ukraina vastu
hävitas Euroopa rahukorra,
mis sündis pärast külma sõda. See põhines Helsingi resolutsioonil
ja 1990. a OSCE maade poolt kokku lepitud Pariisi hartal."
Ütlesite: "Vaevu võib selle korra juurde naasmist loota."
See on kalk tegelikkus.
Kas usud endiselt, et Euroopa ei naase enam
Ukraina sõja eelsesse seisu?
Minu meelest peab see väide endiselt paika.
Euroopa rahukord on varemeis.
Me ei suuda seda taastada.
Lisaks saame nägema ülemaailmset muutust,
mida me ei oska veel hinnata.
Dr Bardaji.
Oleme naasmas vana põhimõtte juurde,
mis on vastupidine sellele, mida Euroopa on püüdnud vormida
70 aastat ja see on - igaüks iseenda eest.
Ukrainlased võitlevad üksi.
Riigid positsioneeruvad eelkõige riiklike huvide põhjal.
Kollektiivse julgeoleku põhimõte on ohus.
Kuigi esineme ühe ühtse rindena
ja mõistame hukka Putini,
on reaalsus kohapeal see, et igaüks hoolitseb iseenda eest.
Kol Kemp. - Olen nõus.
Ajalugu mõistab hukka Euroopa ja NATO selle eest,
et nood vaatasid Ukrainas toimuvat pealt.
NATO ja teised riigid kehtestasid Venemaale
muidugi tõsiseid majandussanktsioone ja teisi piiranguid.
Nad on andnud Ukrainale relva-, väljaõppe ja luureabi.
See kõik on väga tähtis.
Tõde on siiski see, et nad vaatasid pealt, kui Venemaa Ukrainat räsis.
Nad oleksid võinud teisiti toimida. Ajalugu mõistab meid hukka.
Kindral Hägglund.
Minu meelest on hetkel väga raske tulevikku ennustada.
Rahvusvaheline kord muutub tõsiselt.
Aga paljugi sõltub tegelikult sellest,
kuidas lõpeb Ukraina sõda.
Võib juhtuda, et Ukrainast saab
Afganistan ruudus.
Afganistanlased on kukutanud kaks suurvõimu,
NSVL-i ja USA.
See võimalus on olemas.
Kui nii läheb,
suletakse Venemaa...
riigina peaaegu täielikult rahvusvahelisest üldsusest välja
ja ta läheneb Hiinale.
Teine võimalus on muidugi, et Venemaad võib seal edu saata.
Sel juhul oleks tulevik veidi teistsugune
Euroopale ja NATO-le.
Rünnaku üks absoluutne tulemus on olnud see,
et NATO ja Euroopa riigid
on mõistnud, et sõda on endiselt võimalik.
Nad on hakanud kasvatama oma vägesid ja relvi juurde ostma.
Tahaksin tsiteerida sinu lahkunud isa, kindral Woldemar Hägglundi.
Tema juhatas maavägede XII armeed, kui ma ei eksi, Karjalas,
2. Maailmasõja ajal.
Ta esitas küsimuse
seoses Soome vastupidavusega sõjas Venemaa vastu.
Ta küsis: "Kas Kollaa peab vastu?" Kollaa oli üks rindejoone osa.
Küsiksin kindral Naumannilt: Kas Ukraina peab vastu?
Usun, et Ukraina võitleb vastu
veel kaua aega.
Venelased kannavad suuri kahjusid.
Nad hindasid valesti Ukraina relvajõudude sooritusvõimet
ja ukrainlaste võitlustahet.
Kas Putinile anti ekslikku teavet või mitte, seda ma ei tea.
Ta pole saavutanud ühtki oma eesmärki.
Tal õnnestus saavutada tulemusi, mida ta iial ei soovinud.
Ta tugevdas uuel moel ukraina identiteeti.
Ta sundis eurooplased ühtsusse,
mida pole nähtud paar aastat.
Ja äkitselt on NATO-gi imeliselt ühtne
ja ameeriklased juhivad taas vaba maailma.
Need on asjad, mida keegi poleks oodanud.
Seepärast arvan, et mis ajaloo kohtuotsus ka poleks,
sõda oli Venemaa jaoks ebaõnnestumine.
See ei tee Venemaad suuremaks, vaid vähendab venelaste jõudu.
Kinnitatud luureandmete järgi
on vähendatud vähemalt neljandiku KGB juhtide aukraade.
See on märk Moskva frustratsioonist. Dr Bardaji.
Valitseva üldarvamuse järgi
Putini sõjaretk ebaõnnestus.
Ukrainas käivad muidugi praegu erinevates paikades lahingud.
Venemaa relvajõud on lõunas edukamad olnud
Ukraina tee ära lõikamises Mustale merele.
Põhjas peatas Venemaa oma väed mitu päeva tagasi,
et võitlusüksused reorganiseerida.
Arvan, et Ukraina relvajõudude asümmeetriline vastus üllatas neid.
Ukraina ei läinud võitlema rünnakuvägede ja tankide vastu,
vaid ründas hooldussidepunkte,
nagu tankide bensiini- ja kütuseveokeid.
Nii jäid tankiväed halvatuks.
Ometi on venelastel endiselt mitmeid alternatiive.
Kui siirdutakse välksõja faasist kurnamissõja juurde,
pole ukrainlastel venelastele midagi vastu panna.
Seis on väike Taavet Goljati vastu.
Venemaal on endiselt Ukrainas piisavalt jõudu kasutada.
Võitluse pooltel on jõusuhetes suur erinevus.
Ukraina saatus on Putini kätes.
Minu meelest soovis Putin selgelt
Ukraina välkkiiret hävingut.
Teisisõnu, näidates oma suutlikkust riiki tungimises
ja jõudemonstratsiooni ballistiliste rakettide tulistamisega,
uskus ta, et suudab Ukraina valitsuse kiiresti kukutada.
Ilmselgelt seda ei juhtunud.
On selge, et Venemaa väed pole esinenud sellisel moel,
nagu paljud väljaspool Venemaad oleksid oodanud.
See on enamikku meist üllatanud. Ukraina on tõsiselt vastu võidelnud.
Võime uurida Venemaa kaotusi
Ukraina ja oma luureteenistuste hinnangute valguses.
Vaevalt keegi teab Venemaa hukkunute hulka
või isegi Ukraina kaotuste andmeid. Nende osas muidugi vaikitakse.
Usun, et venelased on kandnud suuri kaotusi.
Ukraina kaotused on ilmselt veel suuremad,
ja Venemaa räsinud teda rohkem kui too Venemaad.
Tõenäolisim on, et Ukraina ei pea vastu,
vaid peab lõpuks nõustuma
mingisuguste Putini tingimustega.
Nendeks võivad olla erapooletus, lubadus, et Ukraina ei ühine NATOga,
tunnistamine, et Krimm ja Donbass kuuluvad Venemaale,
nõustumine maaühendusega. Need tingimused on kõrvetavad,
kuid usun, et Ukraina peab nendega nõustuma
ja Putin võidab.
Viitasid Talvesõjale, mu isale ja nii edasi.
Tegelikult on mitmeid pidepunkte,
kui mõelda Venemaa rünnakule Soome vastu 1939. a
ja nüüd Ukrainasse.
Usun, et Putin matkib veidi Stalinit,
sest ta imetleb Stalinit.
Stalin on talle mingisuguseks iidoliks.
Stalin laiendas nõukogude impeeriumit, Lenin aga mitte.
Kui Venemaa ja Stalin Soomet ründasid,
mõtles ta, et soomlastest töölised võtavad ta vastu
kui vabastaja.
Rünnakut juhtinud divisjoni taga marssis sõjaväeorkester,
kes pidi minema Helsingisse võiduparaadile mängima.
Ja Stalinit üllatas täielikult tuline vastupanu
ning see, et need, keda ta arvas tahtvat kommunismiga liituda,
hoopis kaitsesid oma maad.
Ukraina puhul on minu meelest palju sarnast.
Ka Putin arvas, et neid ootavad ovatsioonid.
Elanikest ca 30 % räägib vene keelt, kuid nad pole venelased.
Nad on Ukraina kodanikud.
See oli Putinile kindlasti paras üllatus.
Ma ei tea, kas ta plaanib järgida
ka selles Stalini eeskuju,
et Stalin oli väga tark. Ta ütles, et võib lõpetada,
kui vajadus nõuab.
Kui Churchill temalt selle kohta küsis, ütles ta, et võib seda teha.
Kui Putin nüüd sama teeks,
leiaks olukord hoopis teise lahenduse.
Ja teine...
võimalik sarnasus Staliniga on see,
et salateenistus tappis Stalini.
Näen selliseid sarnasusi.
See on üks võimalik kokkulangevus. Paljud on sellele osutanud.
On ka erinevusi. Talvesõjas tulistas Vene suurtükivägi
ühel päeval 40 000 mürsku,
kui Soome poolt tulistati 1000.
Nüüd on olukord Venemaa ja Ukraina vahel teine,
sest Ukraina saab palju relvaabi.
Tahtsid midagi öelda.
Kui räägime ajaloost,
ei tohiks ka unustada, et Venemaa võime okupeerida
Ukrainat riigina, on eeldatavasti piiratud,
kui tal üldse sellist võimet on.
Ukraina on ometi suuruselt Euroopa teine riik.
Kui meenutame, mis juhtus 1945. a,
siis Lääne-Ukrainas kestis vastupanu
nõukogude okupatsiooni vastu minu meelest ligi 10 aastat.
Sama olukord oli Balti riikides. Seal võideldi aastateni 1954-57.
Kas Venemaa suudab põikpäises vastupanusõjas
kogu riiki kontrolli all hoida,
kui satub potentsiaalsesse sissisõtta,
siis kahtlen selles.
Dr Bardaji, oma 10. märtsi arvamusartiklis ütlesid,
et erinevalt meedias esitatud väidetest
"on tõde see, et hoolimata fotodest,
kus konvoid seisavad väljaspool Kiievit,
Venemaa väed liiguvad sihi suunas -
pealinna vallutamine ja Zelenskõi alistumine.
Nende tegevuses on mõningast vaoshoitust.
Nad ei kasuta sama jõudu kui Groznõis,
ega jäta tsiviilelanikke rahule." Kas olukord on muutunud?
Mitte eriti. Hoolimata televisiooni ja meedia narratiivist
on Vene väed endiselt vaoshoitud.
Venemaa pole veel käiku lasknud Groznõi mudelit, kuigi võiks.
Tsiviilohvrite arv on endiselt väike, võrreldes rünnakute tasemega.
Kuid see valikuvõimalus on alati avatud.
Ma ei kahtle, et Putin ei otsustaks vajaduse korral hävingu kasuks,
et oma eesmärke saavutada. Praegu me pole veel seal.
Üllatavam kui teave, mida saame televiisorist
satelliitidest või luurest,
on see, et veel 1,5 kuud pärast rünnaku algamist,
me ei tea, mis on Putini eesmärk.
Kas see on Zelenskõi kõrvaldamine?
Kas Putin tahab okupeerida kogu Ukraina?
Või tahab ta ühendada Krimmi ja Donbassi Venemaaga?
Me ei mõista ikka veel, mis on selle "erioperatsiooni" eesmärk.
Kui me ei mõista vaenlast,
on väga raske tõhusalt reageerida.
Seda perspektiivi kommenteerides
usun, et Putini sõjasihid on võinud muutuda.
Usun, et ta läks sõtta maksimaalsete eesmärkidega.
Ta ootas, et Zelenskõi kukub. Ta oleks võimule pannud marioneti.
Ta ootas, et Venemaa väed võetakse eelkõige Ida-Ukrainas
soojalt vastu
ja ta saab oma valdusse kogu maa.
Usun, et neid eesmärke on tõsiselt revideeritud.
Nagu Rafael ütles, keegi ei tea tema eesmärke,
aga arvan, et tema uus siht on
lõpetada konflikt nii, et tema valduses on
Donbassi ja Krimmi maakoridor,
ning võimalik, et ka Odessa. Me ei tea, kas ta tahab Odessat.
Võimalik, et ta tahab selle niimoodi lõpetada.
Pean seda võimalikuks. Nii jääks ülejäänud Ukraina omapead.
Ja mõne aasta pärast hammustatakse veel üks tükk.
Kindral Hägglund, tahaksin lisada siinkohal,
et Venemaa rünnaku alguses
hoiatas Venemaa välisminister Soomet ja Rootsit,
et kui ühinete Põhja-Atlandi kaitseliidu NATOga,
järgnevad sellele tõsised tagajärjed.
Kas võtate seda ähvardust tõsiselt,
või on see vaid õõnes retoorika?
Selles pole tegelikult midagi uut.
Putin ütles oma riigivisiidil juba 2016. a,
et otsus liikmeks astumise kohta kuulub Soomele,
kuid siis võtab Venemaa mitmeid sõjalisi ja muid vastusamme.
Oleme teadnud, et Venemaa suhtub negatiivselt
Soome liikmestaatusse NATOs.
Avaldus kordas lihtsalt seda, mida olime varemgi kuulnud.
Nüüd mainisid nad ka Rootsit. Seda ma pole varem kuulnud.
Võimalik, et see on märk sellest,
et nad kardavad varasemast rohkem maade ühinemist NATOga.
Tegelikult viitasid varem
mu arvamusele NATO liikmelisuse kohta.
Toetasin NATO liikmestaatust veel ca 20 aasta eest.
Kuid siis külastasin EL sõjalise komisjoni juhina
kõigis riikides, kes kandideerisid toona NATOsse
ja EL-i.
Neis kõigis oli sama laul -
Vähendada kohustuslikku relvateenistust,
vähendada kaitsekulusid.
Ja...
Mentaliteediks oli,
et kui toetame
oma kriisijuhtimisvägedega
USA operatsioone Afganistanis, Iraagis ja nii edasi,
oleks USA nii tänulik, et kaitseks meid,
ja meil poleks vaja midagi muud
peale kriisijuhtimisvägede.
Kartsin, et kuidagi juhtub sama ka Soomega.
Muidugi eksisteerib üsna suur vahe teistega võrreldes.
Kõik teised mandri-Euroopa riigid okupeeriti 2. Maailmasõja ajal.
Soome oli ainus, keda ei okupeeritud.
Ja muidugi Suurbritannia, kuid see pole osa mandri-Euroopast.
Võimalik, et see hinnang...
Võimalik, et oleksime säilitanud oma kaitse.
Kui vähemalt nüüd säilitasime, kui ei ühinenud NATOga.
Statistika valguses näib,
et Soomes on kaitsetahe
Euroopa maadest kõrgeim.
Teine põhjus toona oli võimalus
ühineda NATOga ja pääseda NATO liikmeks.
See oli meile üsna hea kaitse Venemaa surve vastu.
Nad teadsid, et kui hakkavad meile survet avaldama, ühineme NATOga.
See on olnud meile hea olukord. - Leida tasakaal.
Jah. Kuid nüüd on kõik muutunud.
Nüüd relvastuvad kõik relvadest loobunud riigid uuesti,
eriti Saksamaa.
Ja siis...
NATO võimalus pole argumendina enam aktuaalne,
kui arvatakse, et see võib Venemaad pidurdada.
Nad ründasid Ukrainat sellest hoolimata.
Olen tegelikult meelt muutnud
Ukraina sõja ajal.
Räägime võidurelvastumisest ja sooritusvõime parandamisest,
et Euroopa sellises reaalsuses hakkama saaks.
Alustasid ülemana kunagi brigaadis, kui ma ei eksi.
Mitu tanki seal oli?
Juhtisin Saksamaa esimest armeed.
See oli toona kogu NATO võimsaim armee.
Minu juhtimise all oli ca 2000 Leopard 2 tanki.
Saksamaa armeel oli üle 4500 tanki,
8 000 soomukit ja kõike muud.
See kõik on läinud. See oli halb viga. Gustavil on õigus.
Kuulusime nende hulka, kes arvasid, et saame hakkama
väikeste rahuvalvevägedega, kui kriis tekib.
See oli traagiline viga. Oleme oma vigadest õppinud.
Ja nagu tihti meie ajaloos, kõigub Saksamaa ühest servast teise.
Nüüd relvastub Saksamaa uuesti 100 miljardise programmiga.
Lisaks läheb 2 % aastas tegelikult kaitseeelarvesse.
Paari aasta pärast oleme ehk oma armee taastanud.
Oleme alati ajaloos olnud paremad taasülesehitamises
kui vastupidi. Me teeme seda.
Öeldakse, et kümne aastaga, kui sama poliitika jätkub,
ja kui Putin jätkab oma kriminaalset tegevust, see jätkubki,
saab Saksamaa kaitseeelarve olema Euroopa suurim.
Kas see on Putini soovitud tulemus? Ma ei tea. Vaevalt.
Saksamaa kaitseeelarve on siis ca 35 % suurem
kui Venemaal. See räägib midagi.
Aga kui uurime globaalset näitelava,
siis oma rünnakuga Ukrainasse tahtis Venemaa algselt
tutvustada oma võimeid hiinlastele. Hiinlased jälgivad olukorda
ja kaaluvad mitmest aspektist, kas see oli õige viis edasi liikuda.
Nägime eelmisel kuul, eelmise kuu lõpus,
kuidas Hiina ja Venemaa välisministrid kohtusid.
Wang Yi või vähemalt tema büroo tegi avalduse,
mille järgi on varasemast tähtsam,
et Hiina ja Venemaa süvendaksid koostööd.
Venemaa välisminister selgitas detailsemalt
Läänest lähtunud hukkamõistu
ja sanktsioone Venemaa majanduse suhtes.
Kuidas seda praegusel hetkel näed? Kas maailma polaarsus on muutunud?
Kas nüüd luuakse uut maailmakorda?
Minu meelest näeme nüüd uut maailmakorda,
kuid see pole seotud Ukrainaga.
President Xi teatas oma sihist uue maailmakorra kohta
aastaks 2050 kolme-nelja aasta eest.
Ta väidab, et Hiina mudel
peaks olema maailma juhtmudel.
Putin nõustus toetama
Xi Jinpingi ideed.
Putin on nüüd veidras olukorras.
Ta pole enam juhiistmel selles bipolaarses liidus.
Ta on nõrgenenud ja nõrgeneb veelgi sõja tulemusel,
eriti majanduslikult,
sest Venemaal pole muud müüa kui toorained ja relvad.
Kogu läänemaailm püüab vähendada sõltuvust
Venemaa toorainetest.
Usun, et lõppude lõpuks on Xi see,
kes sunnib Venemaa puudli endale sülle hüppama.
Kas see oli Putini mõte, kui ta sõda alustas? Ma ei usu.
Näib, et draakon taltsutab karu.
Kahtlemata. Hiina on maailmas tõusev jõud.
Meil on ees uus kord,
mis põhineb Hiina kasvavale domineerimisele kõigis sektoris.
Meid ootab ees strateegiline muutus.
Lühemas perspektiivis ootab Euroopat sõjaline kriis.
See tuleb seada õigesse perspektiivi. Kindral Naumann ütles,
et sakslased on paremad ülesehitamises kui muus.
Võiksin lisada ilma ühegi küünilise perspektiivita,
kuid Bundeswehri taastamise asemel
oleks Saksamaa minu meelest parem taastada tuumajõujaamad,
et vastata tulevastele kriisidele.
Kui strateegilised mandrilavad on siirdumas, tuleb kaaluda
energiat, immigratsiooni, rahvastikku ja kaitset tervikuna.
Kriisiga oleks võidud tegeleda erinevalt,
kui eurooplased poleks nii sõltuvad Venemaa gaasist
ja 10-15 aasta eest poleks otsustatud tuumaenergiast loobuda.
Hispaanias ja Prantsusmaal on olnud meeleavaldusi,
eriti energiaasjade suhtes. See tekitab muret.
Kas on näha mingit lahendust?
Hispaanial on olnud probleeme Maroko ja Alžeeriaga.
Usun, et energia on otsustav faktor lähitulevikus.
Inimesed peavad revideerima oma suhtumist rohelisse energiasse.
Hispaania ja paljud teised järgivad teiste maade eeskuju
ja loobuvad tuumaenergiast.
Nüüd peavad nad naasma kivisüsi juurde, mis saastab rohkem
kui tuumaenergia. Peame revideerima mõtlemist energiasõltuvuse suhtes.
Vastasel juhul pole vahet, mida oma relvajõududega teeme,
Sest toetume siiski gaasitarnijaile lõunas ja idas.
Peaminister Boris Johnson käis eelmine kuu Saudi Araabias ja AÜEs.
Ta arutas Suurbritannia energiamuresid
ja pidas läbirääkimisi lepingute suhtes laiemas mastaabis.
Kui teovõimeline see lahendus on?
Energia toimetamine Suurbritanniasse
ja mandri-Euroopasse nõuab erilisi meetmeid.
See on palju kallim
kui näiteks NordStream 1 ja NordStream 2.
Kahtlemata on see vähem tõhus kui Venemaa gaasi imemine.
Õnneks pole Suurbritannia nii sõltuv Venemaa gaasist
kui paljud teised Euroopa riigid, ainult mingil määral.
Kui Venemaa gaas lakkab voolamast
või lõpetame selle kasutamise, tuleb see asendada
ja võitleme selle pärast teiste Euroopa riikidega.
See saab puudutama ka meid.
Suurbritannia elustas hiljuti oma tuumaenergiaprogrammi.
Naeruväärne, kuid meie partneriks pidi selles olema Hiina.
Hiinal oli selles tähtis roll, sh mitme jõujaama ehitajana.
Sellest on loodetavasti loobutud, minu meelest koroonaviiruse tõttu.
Plaan on koostatud ja seda tuleb muus osas edendada.
Suurbritannia suurimaid raskusi on see, et oleme mingil põhjusel
võtnud rohelise messia rolli.
Tahame olla keskkonnaasjade ja rohelise agenda mudelriik.
See on karmis vastuolus praeguse olukorraga.
See ei lõpe rahvusliku infrastruktuuriga.
Meil uuritakse ja plaanitakse
rohelist armeed ja elektritanke
ja luuakse selleks osakondi kaitseministeeriumisse.
See on wokeism, millel pole mingit pistmist reaalsusega.
See on vooruse signaliseerimine ja selle näitamist,
et relvajõud on osa rohelisest agendast.
Loodan, et inimesed mõistavad, et woke ja vooruse signaliseerimine
pole asjad, millele relvajõud peaksid keskenduma.
Kontseptuaalsed pürgimused vs bioloogiline tõde. Seda on mujalgi.
Kindral Hägglund, kuidas Põhjamaad seda näevad?
Norral on võimsad merealused gaasivarud.
Kas pakutakse alternatiive ka Soomele ja Rootsile?
Muidugi on see võimalus olemas.
Meil on sügavalt integreeritud elektritootmissüsteem
Norras, Rootsis ja Soomes juba nüüd.
Norral on säästetud üsna palju raha
kõigilt neilt naftaväljadelt ja mujalt.
Teine meid vaevav küsimus on muidugi
ka Põhjakaloti meretee.
Seegi võib tekitada igasuguseid muutusi.
Ka seal on palju naftat.
Kuid sõltume selgelt
vene gaasist, eriti nüüd.
Aga juba praegu tehakse samme
gaasihangete suunas
Ameerika
sügavatelt puurtorniväljadelt.
Ja me pole loobunud tuumaenergiast,
nii et saame ka palju puhast energiat
tuumajaamadest.
Me pole seni kannatanud
mingi energiadefitsiidi all.
Küsimus kindral Naumannile.
Kui vaatleme Venemaa-Hiina kooslust,
näeme, et püütakse selgelt leida alternatiive
Venemaa gaasile ja teistele mineraalainetele.
samal ajal astub areenile muidugi Hiina
ja pakub Venemaale võimalusi.
Muidugi ei pääse Venemaa praegu oma võlgadest.
Kas Venemaa hakkab meenutama mõningaile Aafrika osadele,
mis on sõna otseses mõttes hiinlaste peale vihased?
Kahtlen selles.
Venemaa sõltub edaspidigi Hiinast. Selles ma ei kahtle.
Hiinlased on need,
kes võivad ära kasutada Venemaa loodusvaru.
Nad ehitavad suurt gaasijuhet Siberist lõuna suunas.
Lääne gaasivälju ei suudeta hetkel Hiina juhtmega ühendada.
Seepärast pole Putinil hetkel piisavalt häid kaarte,
et katkestada gaasitarned Euroopasse.
Ta tulistaks endale jalga.
Tal pole muud võimalust kui müüa seda Euroopale.
Aga Hiina ajab väga taibukat
pika perspektiivi strateegiat,
et kindlustada toorainete saadavus
oma Hiina 25 tööstusprogrammile.
Tal on saadaval maailma huvitavamaid ressursse
oma nn haruldaste maametallide programmis.
Neil on palju mineraale ja metalle,
mida vajatakse tänapäeva tehnoloogias.
Hiina määratleb oma varud taiplikult puutumatuteks
ning ostab toorained Aafrikast ja mujalt.
Nii tekitatakse sõltuvust Hiinast.
Minu meelest on neil väga taibukas pika perspektiivi strateegia,
mis seisab kolmel jalal: Vöö ja Tee projekt,
Tehnoloogia 25 ning maailmale pakutav idee uuest mallist
ja Hiina juhitavast maailmakorrast.
Minu meelest peaksime avama silmad
ja mõistma paremini ameerika sõpru ja partnereid.
Nad näevad seda lähiaastate väljakutsena.
Me eurooplased oleme endiselt
maailma suurim majandusblokk,
nii et ei saa jääda pealtvaatajaks. Peame selles osalema
ja koostama ameeriklastega pika perspektiivi strateegia
et tuleviku väljakutse Hiinaga hakkama saada.
Dr Bardaji.
Olen täiesti nõus.
Ka Hiina peab tegema lühema perspektiivi taktikalisi otsuseid.
Üks pealiskaudne ja põhjendamatu otsus
on Hiina nulltolerants koroona nakkusjuhtumitele.
Ta reageerib omikroni lainele majandusele kahjulikul viisil.
Shanghai suleti eelmine nädal,
sest seal ei suudeta kontrollida omikroni levikut.
Neil on pika perspektiivi visioon.
Kindlasti oskab Hiina ülivõrdeliselt asju ühest kohast teise liigutada,
kuid on erinevaid samme, mis on Hiinale alati raskemad.
Ka Hiina ühiskond vananeb.
On liiga palju vastuolusid. Vaatame.
Lähtepunktiks strateegilisele konkurentsile USA, Euroopa,
Hiina ja Venemaa vahel on lõppude lõpuks rahumeelne.
See on võitlus ressursside ja muu sellise nimel.
Kui rääkida kõvast jõust, on Lääs mitmes mõttes ülivõrdeline
võrreldes Venemaa ja Hiinaga.
Kas see ei tekita väljakutset nende pürgimuste seas
vallutada nn reeglitel põhinev kord
20. või 21. sajandi juhtvõimuna?
Kas sellega peaks võitlema,
kui räägime praegu avanevast tegelikkusest?
Usun, et hiinlased...
Oleme näinud nende halastamatust
eri maailma paigus viimastel nädalatel ja kuudel.
Hiina on autoritaarne diktatuur.
President ei pea oma otsuste eest kellelegi vastust andma.
Ta ei vaja tagasivalimist. Ta võib teha, mida tahab ja teebki.
Lääne demokraatiad ja ka Venemaa on väga erinevas positsioonis.
Oleme kõik, Soome ehk ainsa erandina,
harjunud elama mugavalt
ilma igasuguse ohu ja ähvarduseta.
Mõned on nimetanud seda post-sangarlikuks ajaks.
Mõte relvade haaramisest
ja rünnakute ennetamisest
või ründajate vastu kaitsmisest
on tänapäeval vastumeelne.
Meie poliitilised juhid on toitnud seda aastakümneid.
Võiksime kergelt
Venemaad võita.
NATO praegusel kujul võiks Venemaa kergelt võita.
Kuid NATO ei tee seda.
Ettekäändeks sellele, miks me ei saa osaleda, kasutatakse tuumarelvi.
Tõde on, et meil pole enam tahet või otsustavust
Lääne ühiskondades panna vastu sellisele agressioonile
Venemaa või Hiina suunalt.
Ma ei usu, et Ukraina sõda selle tahte taastab.
See on võinud mõningaid äratada, aga meil on veel pikk tee ees,
enne kui võime mõelda, et hakkame kõva jõuga võitlema
Venemaa või Hiina vastu.
Oleme varem rääkinud AUKUSe liidust.
Austraalia on avaldanud jõulist vastupanu
oma lähiümbruse saarte teemal.
Ta on nõudnud, et Hiina järgiks kokkuleppeid.
Austraallased tahavad viia laevu teatud merealadele
ja kasutada kõva jõudu,
et saared Hiina lõksu ei langeks.
Kergitan mütsi austraallaste ees. Võime neilt paljugi õppida,
mitte ainult selles, mida mainisid.
Austraalias oli näiteks tõsine immigratsiooniprobleem.
Nad tegelesid sellega suhteliselt tugeva sõjalise jõuga.
Meie Euroopas või Euroopa maad
laseme probleemil endast üle sõita.
Usun, et Austraalia on meist mõne aasta maas,
enne kui jõuab samasugusele kaitse dekadentsi tasemele.
Küsimus kindral Hägglundile EL-i kohta. Seejärel sõna dr Bardajile.
Dr Bardaji kirjutas mõne aja eest, eelmisel kuul,
EL välispoliitikajuhi Borrelli lubadustest
seoses Ukraina ja Venemaa olukorraga.
Borrell lubas lennukeid ja muud,
aga ta ei suuda neid saata
ja tal pole mandaati ei selleks ega vastavateks lubadusteks.
Kas EL on sinu meelest arvestatav faktor rahvusvahelises üldsuses
majanduse kõrval ka mõnes muus sektoris?
Mitte enne kui oma asjad korda saab.
Selle otsuste vastuvõtmiseks on alati vaja enamuse tuge,
eriti julgeoleku- ja kaitsepoliitika alal.
Alati ei saa oodata,
et kõik 27 riiki on asja oma parlamendis arutanud.
Kui tahad...
Peaks suutma reageerida praegusest palju kiiremini.
Hea näide oli taandumine Afganistanist.
EL-il polnud selles mingit rolli,
sest otsustamine appimineku kohta oleks võtnud paar aastat.
Eeltingimuseks igale tegevusele
on konsensus.
See on tegelikult pidur, mis muudab asjad üsna raskeks.
Ja siis muidugi faktor,
kel pole vahendeid enda kaitsmiseks,
pole usaldusväärne partner
üheski kriisiolukorras.
EL on teinud nüüd mõningaid samme. Strateegiline kompass vms.
Esialgu on see vaid kriisijuhtimiseks väljaspool,
mitte EL territooriumi kaitseks.
Olen olnud juba 20 aastat arvamusel,
et oleks hea mõte EL ja NATO Euroopas ühte sulatada.
On ajuvaba hakata ehitama kaht sõjalist organisatsiooni
samadel aladel samade osalejate vahel.
Aga teeme EL-i
NATO Euroopa sambaks.
See on olnud minu mõte juba 20 aastat.
Minu meelest oleks väga loomulik
need kaks ühendada.
Aga selleks on tähtis,
et EL saaks korda oma otsustamisprotsessi.
Muuhulgas.
Kas soovid jätkata? - Lühike anekdoot.
1970. a-te lõpus käisin esmakordselt NATO peakorteris Brüsselis.
Sain kingiks musta pastaka,
kus oli tekst: "Heidutus = sõjaline võimekus x otsustavus."
Minu meelest on NATO sellest eri võrrandisse kolinud.
Tänane heidutus = võimekus + otsustavus.
Kuid tegelikkuses on see korrutustehing.
Kui mingi osa neist on null, on tulemus null.
Oleme selle unustanud.
Meil võivad olla parimad lennukid, Raptorid või teised.
Aga kui puudub otsustavus neid kasutada, pole ka heidutusmõju.
Nii ongi juhtunud.
Nagu Richard mainis.
Täpselt. Puudub poliitiline tahe. Kindral?
Ma ei heidaks Euroopa suhtes veel meelt.
Minu meelest oleme õppinud sellest tragöödiast Ukrainas,
et ennekõike tuleb arendada
tahet ja otsustavust vajadusel lõpuni võidelda.
Olen kindel, et see tuleb tagasi.
Meil tuleb strateegiline kompass, milline see siis lõpuks välja ka ei näe.
Samal ajal esitleb NATO uut strateegilist plaani.
Nad kõik mõistavad, et need on õõnsad koored,
kui riikidel pole otsustavust
toetada plaane teovõimega
ja eriti võitlustahtega.
Kui seda pole, pole parimgi relv midagi väärt.
Kui Ukraina sõjast on midagi õpitud, ja mõned on õppinud,
on see inimeste otsustavus oma riigi kaitsmisel.
Nad ei võitle mingi ebaisikulise asja, nagu NATO või EL-i eest.
Need ei tähenda sõduritele lahinguväljal midagi.
Ta võitleb oma maa ja pere eest.
Seda peame taas ja taas meeles pidama.
Kohe kui seda mõistame, ei tohi me unustada,
et see 33 NATO riigi grupp,
mida juhib endiselt maailma võimsaim riik,
suudab teha mida tahes, kui vaid tahet leiduks.
Naasen Richardi öeldu juurde.
Kui oleksime olnud targemad ja valvsamad,
kui Putin Krimmi okupeeris,
ja mõistnud, mida ta plaanis...
Ta on seda meile aastaid rääkinud, kuid me ei pööranud tähelepanu.
Kui oleksime mõistnud, võiks olukord praegu teine olla.
Me ei tohi enam kunagi nii abitud olla kui praegu.
Näeme, kuidas lapsed kannatavad,
nii nagu mina kannatasin, kui Münchenit pommitati.
Seda ei tohi Euroopas enam kunagi juhtuda.
Peame õppust võtma.
Minu meelest on kindral Naumannil täiesti õigus.
Ainus vahend seda ära hoida on seada Putinile ja Venemaale
kõige tõsisemad võimalikud tagajärjed,
mitte ainult nüüd, kui käib sõda,
ja maailma tähelepanu on Ukrainal,
vaid ka pärast sõda. Putinile peab ka siis survet avaldama.
Putin peab kannatama ja teda tuleb näha kannatamas.
Soovitan, et kas venelased ise või ukrainlased
tõukaksid ta võimult. Olen nõus ka president Bideniga,
et see mees ei saa võimule jääda.
Venemaa juhi kõrvaldamine oleks Ukraina poolt enesekaitse.
Putin on armee ülemjuht, kes ründab illegaalselt Ukrainat.
Tema kõrvaldamine oleks õigustatud, kuid vaevalt nad seda suudavad.
Või keegi Venemaalt kõrvaldab ta. See oleks hea alternatiiv.
Kuigi see pole tõenäoline.
Aga kui seda ei juhtu, tuleb seada Venemaale tõsised tagajärjed.
Muidu Putin jätkab. Ta ei jäta seda asja nii.
Ta hakkab sihtima Balti riike, ehk ka Soomet ja teisi.
Ta maksab kätte, kui NATO oma väed tema piiridele toob.
Kindral.
Richard tabas naelapea pihta. Kui seda praegu ei peatata,
kui me ei edasta Putinile sõnumit,
et teda ootavad Venemaa pinnal uskumatud kannatused,
kestab see edasi ja Ukraina on alles eelmäng.
Lisaks tõsiste tagajärgede sõnumi edastamisele Venemaale
peame jätma täiesti lahtiseks, millal ja kus tegutseme.
Ebakindlus on olulisim faktor
vastase riskianalüüsis.
Peame jätma talle ebakindluse tulevaste meetmete suhtes.
Kuid ta peab teadma, et need juhtuvad.
Ja vaja on otsustavust.
Kahtlemata, paljudes sektorites üheaegselt,
alates Ukraina toetamisest kuni Putini vastutusele võtmiseni
Rahvusvahelises Kriminaalkohtus.
Kujutlege, kui Iisrael oleks teinud oma lähinaabruses midagi vastavat.
Ta oleks ammu Nürnbergi sarnasesse kohtusse viidud.
Rahvusvahelised organisatsioonid
peaksid minu meelest osutama vastupanu Putini agressioonile
ja viima ta kohtusse sõjakuritegude eest Ukrainas,
nagu ütles ka president Biden.
Nagu Naumann ütles, üllatati Läänt kõige halvemal hetkel,
nii relvitult, mentaalselt kui materiaalselt.
Kuidas saame ehitada võidujooksus ajaga?
Putinil on nüüd paremad kaardid.
Aga seda tuleb teha. Kuidas? See on miljoni dollari küsimus.
Kindral Hägglund, Soome pole veel otsustanud NATO liikmelisuse suhtes.
Ta kasvatab oma jõudu.
Ta on hankimas süsteeme, nagu F-35 hävitajad,
mis sobivad NATO ja Lääne alliansiga. - Pidevalt.
Kas ta kuulub NATOsse või mitte,
suudab ta võtta vastu tuge Läänelt, kui too seda pakub.
Kas usute, et välisriigid tulevad Soomele appi,
kui Soomes juhtub midagi Ukrainaga vastavat?
Meil on kõnekäänd aastast...
mis see nüüd oligi... 1757. Sõjamarssal Augustin.
See kõlab nii: "Edaspidi seiske siin oma jalgadel,
ja ärge lootke võõrale abile."
Me ei ehita oma kaitset sellele,
vaid oleme selleks valmis.
Kasutame rohkesti
NATOga sarnaseid standardeid.
Mõned isegi ütlevad, et oleme NATO standardeile lähemal
kui isegi osa NATO-riike.
Meile on olnud tähtis,
et suudaksime abi vastu võtta.
Kuid kaitse ei põhine iseenesest sellele,
et keegi tuleb väljastpoolt Soomele appi.
Arvan, et kui võitleme sama vapralt
kui viimases maailmasõjas,
on meil kindlasti sõpru, kes meile hea meelega appi tulevad.
Nagu praegu Ukrainas. See on hea näide.
Mis puudutab Ukraina kriisi lahendamist,
siis minu meelest pakub Putin
teatud mõttes maa jagamist, nii et tema saaks idaosa
ja ülejäänud Ukraina jääks iseseisvaks,
kuid sõjaliselt erapooletuks.
Mul on väga raske uskuda,
et ukrainlased võiksid
pärast kogu seda hävingut, kõiki võitlusi ja ohvreid
sellist lahendust aktsepteerida.
Minu meelest on Zelenskõi öelnud,
et nad võitlevad viimase meheni.
Ma ei pea seda alternatiivi kuigi tõenäoliseks.
Kõik ülejäänud võimalused tähendaksid Putinile kaotust.
Saateaeg on lõppemas.
Rääkisid lahkunud sõjamarssal Ehrensvärdist.
Ehrensvärdist, täpselt.
Ta ehitas kindluse, mille venelased hiljem vallutasid.
Jätame selle järgmisse saatesse.
Tead hästi Soome ajalugu.
Kindral Naumann, dr Bardaji,
kol Kemp ja kindral Hägglund, aitäh saates osalemast.
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani.
Tõlge: Monika Jaaguri