EUROOPA STUUDIO
Tere õhtust ja tere tulemast vaatama saate Euroopa Stuudio uut osa.
Juhtimiskriisi all kannatav Euroopa on vastamisi erinevate väljakutsetega.
Nii nagu igas suunas jooksvad peata kanad,
võivad Euroopa riigid olla altid ohtudele,
kui ei leidu juhti, kes viiks kontinendi haljamale aasale.
Euroopa olukorda ja 2022. aastat on analüüsimas
kindral Klaus Naumann, Saksa relvajõudude endine ülem
ja NATO sõjalise komitee esimees. - Aitäh!
Dr Rafael Bardaji, ühenduse Worldwide Strategy juht
ja Hispaania endine riikliku julgeoleku nõunik.
Kol Richard Kemp, Briti jalaväe endine ülem
ja Briti valitsuskantselei rahvusvah. terrorismivastase luuretiimi juht.
Ja Timo Soini, Soome endine välis- ja asepeaminister.
Kui mõtleme aastale 2022, kindral Naumann,
mis on võtmeteema, millele tuleks keskenduda?
Euroopat ootavad mitmed erinevad asjad,
mis nõuavad tähelepanu.
Esmalt loodan, et jõuame vormida arusaama selle kohta,
mis suunas Euroopa peaks minema ja kuhu me sihime.
Peame ühendama oma jõud.
Sakslastele meeldivad plaanid. Peame koostama plaani
ja veel nii meeldivalt,
et USA jääb Euroopaga seotuks.
Ees on kaks võimalust, kus see esile tuleb.
Esimene on Euroopa Liidu strateegiline kompass.
Teine on NATO strateegiline kompass,
mis tuleb koostada 2022. a.
Neis avaldub minu meelest Euroopa nägemus
transatlantilises kogukonnas.
Dr Bardaji.
Ütleksin, et pole vahet,
kas kaks elevanti kaklevad või armatsevad.
Muru on igal juhul rikutud.
Ameerika ja Hiina suurvõimude konkurentsis
peab Euroopa otsustama, kas jääb elevantidele jalgu
või hüppab kellegi selga.
Minu meelest võib 2022. a suurim mure
olla Iraani tuumarelvakatsetus.
Nii võib ta nõuda meilt leevendusi vastutasuks selle eest,
et ei hangi endale tuumaarsenali.
Usun, et Iraan arendab oma tuuma- programmi penikoormasammudega.
See saab olema äärmiselt destabiliseeriv.
Kol Kemp. - Minu meelest on olulisim probleem
Euroopa ja läänemaailma ees Hiina.
Nagu Rafael ütles, on meil tähtis otsustada,
kelle leeris me oleme. Muidugi kuulume Ameerika leeri.
Oleme viimastel aastatel näinud,
et Hiina püüab suurendada sekkumist
Lääne-Balkanil ja Kesk-Euroopas.
Ja muidugi Euroopas tervikuna näeb Hiina jõulist sekkumist.
Minu meelest on see tähtsaim asi, millele peame reageerima
ja mida tuleb kogu jõust püüda ümber pöörata.
Lisaks ütleksin, et president Macron
või Prantsusmaa alustab Euroopa Liidu eesistumist.
Macron on otsustanud võtta üheks eesistumisperioodi nurgakiviks
Euroopa strateegilise autonoomia. Sellega tuleb ettevaatlik olla,
sest on tähtis hoida ameeriklased Euroopast huvitatuina
ja USA-Euroopa koostöö ühtsena.
Mida sügavamale minna Euroopa strateegilises autonoomias,
seda suurem on risk pikaajalisele liidule ja eriti NATO-le.
Minu meelest on samuti kesksed Euroopa-USA suhted.
Olen muretsenud selle pärast juba aastaid,
mitte üksnes julgeoleku, sõjalise ja luurekoostöö aspektist,
vaid ka majanduskoostöö tõttu.
Varem oli meil kõnelusi TTIP-i ja teiste majandussidemete teemal.
Kuid protektsionism on kasvanud ja minu meelest pole see hea.
Koos võib lääneriikidel ja USA-l
olla ülimalt kestev ja hea tulevik,
aga meil peab olema meie nurgakivi, mida alati rõhutan -
demokraatia, õigusriigi põhimõte ja juudi-kristlikud väärtused.
Alustame kõikehõlmava teemaga,
mis võib lõpuks varjutada kogu Euroopat.
See on strateegiline konkurents peamiselt USA ja Hiina vahel.
Kindral Naumann, kui uurida seda Euroopa perspektiivist,
siis miks Euroopa pole omaks võtnud seda,
mis oli varem loomulik valik?
Ehk ühinemine lääneblokis USAga,
meile ajalooliselt tähtsate demokraatia-väärtuste tugevdamine
ja töötamine selle põhjal, millele eelmised põlvkonnad ehitasid,
ehk kristlikud ja juudi-kristlikud väärtused.
Need hõlmavad tugevaid pereväärtusi ja kultuuriväärtusi.
Neist on sündinud see nn meistriteos,
mida võib Euroopas näha erinevates valgustes.
Enamik eurooplastest jättis liiga kaua tähelepanuta fakti,
et oleme süsteemide konkurentsis. Minu meelest olime--
Lootsime Lääne väärtussüsteemide ülimuslikkusele.
Äkitselt märkasime, et meile heidab kinda Hiina,
kes arendas tõelise kolmeharulise strateegia.
Üks haru on Tee ja Vöö projekt,
millega Hiina saavutab strateegilisi eeliseid
ning domineerib Euroopat ja Aafrikat.
Teine haru on Hiina 2025 programm,
millega püütakse 2025. aastaks
tööstustliku ja tehnoloogilise üleolekuni jõuda.
Kolmas haru, mida me ei maininud,
on Hiina süstemaatiline pürgimus olla domineeriv jõud,
kes arendab uut maailmakorda.
Oleme selle liiga kauaks tähelepanuta jätnud. Seetõttu--
Miks?
Globaliseerumise loosungi all oli väga mugav pidada Hiinat
Lääne tööstusriikide maailmapangaks.
See oli odav lahendus. Paljud tooted, mida meie kodanikud naudivad,
valmistati imekombel Hiinas nii madalate hindadega,
mis oleks Euroopas ega USAs täiesti saavutamatud.
Muutusime sellest sõltuvaks. Seda nimetati koostöösüsteemiks.
Ärkasime 2021. a.
Koroonapandeemia näitas omakorda, kui haavatavad me oleme.
Ja see on nüüd meie olukord. Peame mõtlema,
kuidas mingil määral Hiinaga koostööd teha.
Oleme liiga seotud, et täielikult lahti kangutada.
Samal ajal tuleb selgeks teha, et Lääne leeris
oleme selle strateegilises konkurentsis USAga samas paadis
ja et on asju, mida me läbirääkimistele ei pane.
Need on Lääne väärtussüsteem, õigusriigi põhimõte ja demokraatia.
Kui seda mõistame, on meil parem lähtepunkt
aastaks 2022, mille vältel peame oma positsioonid valima.
Alates 1990. aastaist ja Clintoni ametiajast
uskusime minu meelest ekslikult, nagu täna teame,
et kaubanduse suurendamine Hiinaga on kasulik meie tarbijaile,
nagu varem mainiti, odavamate toodetega.
Arvati ka, et arenemine teeb Hiinast demokraatia
või vähemalt mingisuguse liberaalse valitsuskorra. Nüüd teame,
et Hiinas on autoritaarne või totalitaarne riigikapitalism.
Inimõigusi ei austata. Teisitimõtlejaid ja teisi.
Selle fakti mõistmine võttis meilt 20 aastat.
Nüüd vaatame asju uue pilguga, tänu koroonapandeemiale,
mil meile jõudis äkitselt kohale, et me ei valmista enam nõelu,
süstlaid, näomaske ja muid meditsiinitarbeid
ja oleme täiesti sõltuvad sellest, et Hiina müüb oma tooteid.
Kuid peame ka mõistma, nagu mainitud,
et Hiinas nähakse asja teisiti.
Nemad mõtlevad strateegiliselt.
Meile on strateegiast saanud taktikatervik.
Hiina pilk on kaugel horisondi taga. Nad teavad, kuidas sinna jõuda.
Meie oleme selle kahjuks 20 aasta jooksul kaotanud.
Kol Kemp.
Hiina on olnud meiega külmas sõjas alates 1949. aastast.
Meie pole vastu sõdinud.
Venelastega muidugi pidasime külma sõda.
Siis pidasime ka Hiinat vaenlaseks. Kuid see muutus.
Veensime end, et Hiina lööb kaasa rahvusvahelises korras.
Ta võeti kampa
ja talle anti juurdepääs meie tehnoloogiatele ja turgudele.
Meie poliitilised otsustajad arvasid, et see muudab Hiina ühiskonda.
Seda siiski ei juhtunud.
Samal ajal on Hiina sõdinud meie vastu igal võimalusel.
Oleme saboteerinud end
ka anti-euroopa siseliikumisega.
Olen näinud seda Suurbritannias koolipõlvest peale.
Selle käivitas peamiselt Venemaa propaganda ja mõju
külma sõja ajal ning see on kestnud tänaseni.
Ja see tähendab, et Hiina on jõudu kogunud
ja lääneriigid on nõrgenenud.
Briti välisminister pidas eelmise aasta lõpus kõne,
kus ta ütles, et peame lõpetama rünnakud oma ajaloo vastu
ja monumentide hävitamise
ning keskenduma oma kultuuritaustale, ajaloole ja sellele,
mis teeb meie maadest suurepärased ja selle, mis nad täna on.
Nii tuleks vastata Hiina propagandale,
mõjuvõimule ja pahatahtlikule tegevusele.
Jätkan Richardiga samast vaatenurgast.
Minu meelest on lääneriigid, USA ja Euroopa, nõrgenenud.
Oleme filosoofilises mõttes nii-öelda degenereerunud.
Mida see tähendab ja mida see võimaldab?
Hiina ja Venemaa ei karda meid. Nad ei respekteeri meid.
See võimaldab seda, et nad võivad rõhuda oma rahvast
enneolematul moel.
Kui meie oleme nõrgad, ei suuda opositsioon
Venemaa ja Hiina sarnastes maades töötada.
Nad ei saa mingit toetust.
See on üks meie nõrkuse tagajärgi.
Tõeline väljakutse neile süsteemidele lähtub täna seest.
Nad kardavad, et oma rahvas hakkab nõudma demokraatiat.
Nüüd pole tal toetust ega head eeskuju.
Usun, et tänu sellele saavad režiimid olla
varasemast rõhuvamad ja süstemaatiliselt karmimad
oma rahva ja meie suhtes.
Ometi, pärast kõike seda, ja oli hea, mida ütlesite, kol Kemp,
kultuuriaspektide kohta, nagu välisminister Kerr ütles.
Aga kuidas suudame keskenduda oma kultuurile
tänapäeva globaliseerunud maailmas?
Milline tahes välisriik võib mõjutada meie ühiskondi
ning heita kinda meie ühiskonnale ja kultuuritraditsioonidele.
Kui vaadelda Saksamaad, kindral Naumann,
siis kuuleb tänapäeval, et seal arutatakse seda,
kas tohib heisata Saksa lippe,
kui Saksa jalgpallitiim mängib Maailma Karikavõistlustel.
Kui nii arutatakse rahvusliku identiteedi aspekte,
siis miks oleksime sellises positsioonis,
kus hiinlased ei saa mõjutada salaja meie kultuuri
või meie arusaamu neist?
Meie kultuur on ju tootnud Johann Sebastian Bachi ja teisi.
Arvan, et kui meil pole julgust öelda oma kodanikele,
kust me tulime, mida oleme saavutanud ja mida esindame,
siis me lõpuks kaotame.
Peaksime tegema kristallselgeks,
et eksisteerib-- Mainisite Saksamaad.
Olen uhke selle üle, mida Saksamaa on sõdade järel saavutanud.
Tean, mida tähendab varemeis elada.
Olen näinud oma kodulinna Müncheni pommitamist.
Olin tänaval, kui naabermaja tabas 20 meetri kaugusel pomm.
Tunnen elu varemetes.
Väljusime sealt. Ehitasime midagi uut,
suurepärase ühiskonna, eriti eduka majanduse
ja vaba, liberaalse demokraatia ja õigusriigi.
See on saavutus, mille üle noored peaksid uhked olema.
Poliitikuil peaks olema julgust öelda: "See lipp tõuseb
teie isade ja emade ohvrite mälestuseks.
Nemad ehitasid selle maa.
Ja sa, näru, tõused püsti, või saad tolaka."
Kui poliitikuil selleks ühel päeval julgust oleks, muutuksid paljud asjad.
Aga kui me ka edaspidi eemale vaatame
ja ütleme: "See on liberaalse ühiskonna avaldus:
me ei austa USA, Suurbritannia või Saksamaa lippu.
Mis tähtsus sel lipul on? See on kangatükk."
Kui jätkame sama teed, kaotame võistluse Hiina vastu.
Täpselt. Dr Bardaji.
Minu meelest mõtleme vahel liiga keeruliselt sellest,
kuidas end kultuurisõjas kaitsta.
Mitte väga ammu vestlesin ühe ministriga,
kes on väga vasakpoolne.
Küsisin temalt: "Kui jätaksin sind demilitariseeritud tsooni
kahe Korea vahel, kas jookseksid põhja või lõunasse?"
Inimestel on asjast selge arusaam.
Enamik meist jookseks lõunasse.
Kui küsida inimestelt,
kas nad tahavad teist kodu Shanghaisse või Kariibi saartele,
valivad nad Kariibid. Tuleb rõhuda inimeste põhiinstinktidele.
Oleme olnud liiga kaua kaitsepositsioonil.
Või tegelikult me pole isegi võidelnud.
On pea liiva alla peidetud.
Peame ehitama samm-haaval
põhiarusaamade ja -mõtetega. Minu meelest on see võimalik.
Ma ei tea, kas on selliseid poliitikuid,
kes on valmis niiviisi oma positsiooniga riskeerima.
Kuid üldiselt võttes peaksid valitsused
keskenduma 2022. a sellele, et Iraanil ei lastaks manipuleerida
läbirääkimisi USA ja kolme Euroopa riigiga
ning lõpuks tuumaohuks muutuda.
See pole üksnes Lähis-Ida probleem.
See ähvardab kogu maailma julgeolekut.
Ja mõistame, et suuriikide konkurentsi dünaamika arenemine
ei toimu hetkega,
aga kui Iraan teeb enne 2022. a sügist
kasvõi väikse tuumakatsetuse
või ähvardab siirduda sõjalise või relva otstarbelisse etappi,
on maailm liikunud püsivalt halvemasse suunda.
Olen Iraani tuumakõnelusi need aastad hoolikalt jälginud.
Kõnelused on osa suurriikide konkurentsist.
Hiinlased räägivad AUKUSest ja Austraaliast
Viini tuumakõnelustel.
Kol Kemp, kas siin on praktilisi probleeme mõistmisega,
et Euroopas puudub hetkel juht.
Ameerikas puudub juhtimine.
On vaid vabandused.
Osalemas on 21. sajandi Rooma riik
ehk Ühendriigid
ja Euroopa maad,
kes on ka individuaalselt üsna võimsad.
Kui vaadata, kuidas kogu protsessi manipuleeritakse,
tekib küsimus, kuhu see kõik minemas on.
Täpselt. Arvan,
et kardetakse kokkupõrget Iraaniga.
Eriti Iraaniga. Kardetakse konflikti iraanlastega.
Sellega on seotud ka vastupanu,
mis johtub eelkõige sinisilmsusest ja soovmõtlemisest.
Ei aktsepteerita, et Iraan püüab tõesti tuumarelva hankida
ja seda soovi korral kasutada.
Usun, et JCPOA, ehk Iraani tuumaleping,
mis sõlmiti eelkõige president Obama juhtimisel
ja mida EL ja USA püüavad nüüd ellu äratada,
oli puhtalt mingisugune tasuta pogrist pääsemise kaart,
nii et Obamal polnud vaja reageerida Iraani tuumarelva suhtes.
Ta teadis, et leping ei takista Iraanil tuumarelvi arendada,
kuid temal polnud vaja sõjalisi aktsioone korraldada.
Leping oli viigileht, mille abil ta võis öelda,
et Iraan peatati.
Mõte sellest, et nüüd püütakse lepingut elustada,
on minu meelest vastutustundetu. Peaksime selle hülgama.
Tuleks koostada kas parem leping, mis tõeliselt Iraani peataks,
või kasutada sõjalisi meetmeid, mis on ilmselt viimane vahend.
Olen nõus Rafaeliga. Kui Iraanil lastakse jõuda punkti,
kus ta valmistab tuumarelva ja testib seda,
pole maailm enam endine.
Olen täiesti nõus.
Iraani teema on keskne ka selles mõttes,
et kui Iraan saab tuumarelva,
hangivad selle ka Türgi, Saudi Araabia ja Egiptus.
Siis oleme täieliku katastroofi lävel.
See on nagu veereva kivi ilming.
Kui üks kivi hakkab veerema,
paneb see liikuma ka teised.
Seepärast on äärmiselt tähtis,
et Iraanile ei antaks võimalust seda saada.
Töötasite Soome välisministrina, kui kõnelusi peeti
ja ratifitseeriti ühine ulatuslik koostööplaan JCPOA.
Seda ei allkirjastatud kunagi,
aga põhimõtteliselt ratifitseeriti see resolutsiooniga 2231.
Kuidas palju teilt välisministrina protsessi vältel nõu küsiti?
Seal olid ju esindatud
ÜRO Julgeolekunõukogu viis alalist liiget ja Saksamaa.
Need on maailma tugevaimad riigid.
Kuid oht pole suunatud üksnes P5+1 maade, vaid kogu maailma vastu.
Täpselt. See on globaalne oht.
Minu meelest on see enam-vähem soovmõtlemine.
Pärinen väikesest riigist, kes ei kuulu sõjalistesse blokkidesse.
Inimesed kipuvad mõtlema, et läbirääkimistega
ja mingite protsessidega
jõutakse püsivate ja piisavalt heade tulemusteni.
See on soovmõtlemine.
Olen õppinud poliitikast Soomes, mida tähendab jõud.
Asume Venemaa naabruses.
Seal kuulatakse sind, kui oled piisavalt põikpäine ja tugev
ja sul on põhimõtted.
Seal ei arvata,
et nende ees lömitatakse.
Kui sa ise end ei respekteeri, ei respekteeri sind ka keegi teine.
Meilgi oli varem see põhiarusaam,
kuid JCPOA oli Euroopa aspektist soovmõtlemine selle suhtes,
et vastaspool ehk seekord Iraan,
sõlmib hea meelega lepingu.
Aga see polnud nende eesmärk. Nende eesmärk on tuumarelv.
Seda peamist mõtet pole mõistetud.
Oleme pidanud läbirääkimisi Iraanist erineval tasandil,
sest tema ei tahtnudki kunagi järele anda.
See on vundament, mida olen ise kogenud.
Kindral Naumann. - Vaid paar märkust.
Esmalt, kui vaadelda traditsioonilisi tuumariike
ja võrrelda neid Iraaniga, võib öelda, et traditsioonilised tuumariigid
arendasid tuumarelva omamise kõrvale
teatud vastutustunde käituda mõistlikult.
See toimus külma sõja ajal.
Ameeriklastel ja venelastel
õnnestus tuumarelvadžinn pudelis hoida.
See käib ka tuumariikide kohta nagu Suurbritannia ja Prantsusmaa,
ning Iisrael, kuigi nad pole möönnud, et neil on tuumarelvi,
kuid see on teine teema.
Sama ei saa oletada Iraani kohta.
Kui Iraan saab tuumarelva, kasutab ta seda võimsaima tööriistana
teiste riikide mõjutamiseks, survestamiseks ja šantažeerimiseks.
Ja see naudib ka tuumarelvast johtuvat suurt kasu.
Tuumariiki ei saa sundida, kui ei olda valmis tuumasõjaks.
Iraan teab seda.
Ja see toob mind tagasi JCPOA juurde.
See oli vahend, mille abil Obama suutis panna kõrvale
tuumarelvastatud Iraani probleemi
ja temal polnud vaja otsustavalt tegutsema hakata.
Samal ajal ei võtnud viis läbirääkimistel osalenud riiki
Iraani vastutusele tolle globaalse terroritegevuse eest.
Seda isegi ei mainitud.
Lepingusse ei kaasatud ka rakette, mis kannavad tuumapead.
Neid mainiti, kuid Iraan ei nõustunud neid kaasama.
Lepingutekstis esitati Iraanile üleskutse, mitte siduv vastutus.
Täpselt. Nii on Iraan nüüd punktis,
kus ta on tuumariigiks saamise lävel ja tal on kandeseade
ning neil võib olla strateegia relva kasutamiseks.
Nagu minu meelest õigesti öeldi, on probleem globaalne.
Ja nagu Timo ütles, et kui lubame Iraanil tuumariigiks saada,
saame näha Lähis-Idas tuumarelvapalagani.
See on Euroopa väravais. Euroopa ei suuda seda kontrollida.
Ja kui regioonis toimub kunagi tuumasõda,
ulatuvad selle mõjud kõigi eurooplasteni.
Olin brigaadiülem Tšernobõli ajal.
Nägime radiatsiooni mõjusid metsas oma garnisoni kõrval.
Radiatsiooni oli vähem kui Hiroshima pommis.
Kuid siis on seda palju rohkem.
Külma sõja ja Lähis-Ida olukorra vahel on ka suur erinevus.
Kohe USA ja NSVL-i võidurelvastumise alguses
kasutati palju raha, vaeva ja personali tööaastaid
juhtimis- ja järelvalvesüsteemidele. Sellega taheti vältida vigu
ja kindlustada, et kui tuleb käsk, läheb rakett teele.
USAs olid traadid presidendi, NSVL-is poliitbüroo käes.
Ma ei usu, et näeme midagi sellist Iraanis või araabiamaades
valitsuste iseloomu tõttu.
Olukord saab olema palju ebastabiilsem selle mõttes,
kes relvi valvab ja kellel on võim nuppu vajutada.
See toob ilmselt
palju rohkem suhtumist, et enne võitleme,
võrreldes NSVL-i ja USA õuduse tasakaalupoliitikaga.
Osa tippekspertidest Euroopas leiab siiski juba,
et Iraan on tuumarelvakünnisel.
Neil on eri paigus piisavalt tuumamaterjali.
Kui nad selle kokku koguvad,
on Iraanil piisav kogus üheks tuuma- pommiks või väikeseks arsenaliks.
Aga sellele vaatamata
on nende kandesüsteemides veel palju väljakutseid.
Neil pole veel mandritevahelist ballistilist raketti.
Iraanil on siiski vanu nõukogude aegseid rakette,
mis valmistati algselt tuumapeade kandmiseks.
Siis on veel transpordivahendid. Need on väikesed relvad.
Neid võib liigutada autodega. Neid võib edasi toimetada.
Minu meelest on väga ohtlik arvata,
nagu mõned president Bideni ümber näivad mõtlevat,
et midagi ei muutu, isegi kui Iraan saaks tuumarelva.
Usun, et see oleks uus tuumaajastu,
mis oleks ennenägematult konfliktialdis.
Vältimaks eskaleerumist
ja probleeme Euroopale, Ameerikale ja ülejäänud maailmale,
alustades muidugi Pärsia lahest ja Iisraelist,
peame kõigi vahenditega takistama Iraanil jõuda punkti,
kus ta suudab omal jõul tuumaarsenali hankida.
Ometi võivad mõned öelda: "Aga on ju Pakistan.
Seal on islamistlik valitsus.
Riik on kokkuvarisemise pardal ja olnud seda juba kaua.
Neilgi on tuumaarsenal.
Mis vahe on Pakistanil ja Iraanil?"
Kui neid juba üks on, siis teist enam ei looda.
USA-l oli ja on endiselt plaanid valmis.
Ta võib vajadusel Pakistani tuumaarsenali konfiskeerida.
Iseasi on muidugi see, kas plaanid teostataks ja kas need töötaksid,
kuid USA-l on suur mure selle pärast,
et tuumarelvad satuvad Pakistanis džihadistide kätte
näiteks võimupöörde tulemusel või loa andmisega.
See on olnud juba kauane mure,
ja see on tähtsaimaid põhjuseid Afganistani operatsiooni venimisele.
Ei öelda, et Iraan peab saama, kuna Pakistanil on juba.
Pidagem meeles,
et Iraani tuumarelva saamist on võimalik ära hoida kahel moel.
Räägin praegusest Iraani režiimist.
Esimene võimalus on režiimi vahetamine.
Muidugi peaks uus valitsus praegusest parem olema,
mitte sama halb või halvem.
See on üks võimalus katastroofi vältida, kuid mitte ideaalne.
Teise ainsa võimalusena tulevad sõjalised meetmed.
Iraanil on tõsine kavatsus hankida tuumarelv ja tuumarelvavalmidus.
Seda on võimalik peatada vaid sõjaliste meetmetega.
Ja ei piisa, et rünnatakse üksnes tuumasüsteeme,
sest isegi USA sooritusvõimest ei piisa tuumaprogrammi hävitamiseks.
Rünnakud peavad suunduma ka valitsuse ja selle juhtide vastu.
Timo Soini, kui uurida asja Euroopa perspektiivist,
siis miks püüab Euroopa nii visalt
Bideni valitsust üle manööverdada.
Sel ei paista olevat tahtmist läbirääkimistelt lahkuda.
Ilma selle tahteta pole tingimisjõudu, kui palju sanktsioone ka ei seataks.
Täpselt. Ja põhiprobleem siin on see,
et paljudel Euroopa valitsustel ja maadel
on Iraanis suuri majanduslikke huve.
On antud suuri lubadusi. On sõlmitud rida lepinguid.
Ootamas on miljoneid eurosid,
ning dollareid ja investeeringuid.
See on üks suur põhjus,
miks eurooplased mõtlevad üldiselt,
et kõige üle võib läbi rääkida.
Aga usun pigem, nagu Richard ütles,
et Iraani pool seda kavatsust pole.
Minu meelest on eurooplased selles mõttes naiivsed,
et usuvad,
et tihedamad majandussidemed
ja suurem omavaheline sõltuvus
on parim ravim sellele asjale,
kuid mina seda ei usalda.
Tähtsaim asi,
mis on pidurdanud kaubandussuhteid Euroopa pool,
on see, et USA, kuigi see pole olnud piisavalt karm,
kuid siiski karm selles mõttes,
et kui üksikud ettevõtted sõlmivad Iraaniga mingeid lepinguid,
hakatakse pangasüsteeme väga karmilt kontrollima.
See on teatud mõttes takistanud ettevõtteid edasi liikumast.
Pole midagi muud, mis oleks takistanud
neid majanduse vallas edenemast.
Siis lõigatakse nad ära SWIFT-süsteemist. - Täpselt.
See on olnud seni tõhusaim sanktsioon.
Loodetavasti mõistab seda ka president Putin.
Kas mõistab?
Usun, et eurooplased tahavad NSVL-i kadumist.
Arvasime, et elasime tuumarelvade järgses maailmas.
"Tuumarelvi enam ei kasutata. Oleme nüüd Disneyland."
Seepärast pidasime iraanlaste ja pakistanlaste katsetust nii halvaks
1990. aastate lõpul. Me ei mõista Iraani tuumapürgimusi.
Iraanile tähendab tuumapomm kolme pommi.
See on pärsia pomm. Regionaalne hegemoonia.
Teine on religioosne, ülemjuhi väitel islamistlik šiitlik pomm.
Kolmas on Revolutsioonikaardi pomm. Regiooni destabiliseerivaim jõud.
See pole lihtsalt tavaline pomm. See on keerukas, mitmekihiline.
See on mõnes mõttes nagu sibul.
Sellel on erinevaid tähendusi, ja kes tahes neist võib seda kasutada.
Kui tohin lisada veel ühe pommi - hiina pommi.
Iraan võttis Hiinalt laenu 400 miljardit USA dollarit
25 aastaks.
Hiina saab seda ära kasutada
strateegilise tasandi manöövriteks.
Ma ei usu, et Iraani muutumine tuumariigiks on Hiina huvides.
Hiinlased tahavad kohalolu
ilma vastuargumentide võimaluseta.
Tuumariigil on palju rohkem võimu kui tuumarelvadeta riigil.
Hiina huvides on hoida Iraan künnise lähedal,
kuid siiski ilma tuumapommita.
Kahtlen siiski, kas Hiina tahaks selle takistamiseks sõrmegi liigutada.
Ma ei usu, et tuumariik Iraan on Hiina või Venemaa huvides.
Rafael mainis seika, mida tahaksin rõhutada.
Ta ütles, et see on pärsia pomm.
See mõtlemine on Iraanis laialt levinud.
Räägi teadlaste või haritlastega.
Nad võivad olla vastu režiimile,
aga kui mainida Pärsia hiiglaslikku ajaloopärandit,
muutub toon koheselt.
Seda tasub meeles pidada.
Seepärast võivad Iraani tuumarelvavalmidust toetada
lisaks Revolutsioonikaardile paljud teisedki -
režiim ja usuõpetlased.
Samas ei muretse ma Suurbritannia tuumarelvade pärast,
sest valitsus on piisavalt demokraatlik,
et Hispaaniat loodetavasti mitte ähvardada.
Tuumarelvastunud islamistlik Iraan oleks hoopis midagi muud.
Aga nagu Timo ütles, kui Iraan saab tuumarelva,
käivitab see võidurelvastumise, mis juba käibki.
Aga Iisraeli pomm-- - Väidetav.
Väidetav. Usume, et neil on see.
See pole viinud võidurelvastumiseni, sest teised tunnustavad--
Ebamäärasuse poliitikaga. - Täpselt. Teised tunnustavad,
et Iisrael ei kasutaks seda rünnakuks, vaid kaitseks.
Tahaksin liikuda veel ühe huvitava tõsiasja juurde,
mis on pikalt kestnud.
2021. a nägime,
et paljud riigid otsisid positsioone
väljaspool eurotsooni, EL-i, Suurbritannia ja naaberriikide piire.
Paljud, sh Venemaa, ühinesid mitteliitunute grupiga,
kes moodustasid oma bloki,
et osutada mingisugust vastupanu Ühendriikidele,
Euroopale, Kanadale, Austraaliale ja teistele samameelsetele riikidele.
Kuidas mõjutab see nn uut tasakaalu
mitteliitunud riikide, kes on samas siiski sidus grupp,
ja selliste riikide vahel, kes esindavad demokraatlikku Läänt
ja püüavad järgida õigusriigi põhimõtet,
kuid on samas ka vaidlusalused
või on raskustes seetõttu, et välisjõud tekitavad väljakutseid
demokraatlikele väärtustele ja süsteemile
ning taotlevad uut maailmakorda, nagu kindral ütles.
Minu meelest on murettekitavaim vaatenurk selles arengus
tihenenud koostöö ja kasvav lähedus
Venemaa ja Hiina vahel.
Üks ühishuvi, mis pole muidugi ainus koostööd nõudev teema,
on vastupanu USA-le ja Läänele.
Nende kahe riigi tihenevale koostööle
lisandub teisigi riike, eriti selliseid,
kuhu Hiina saab teha suuri investeeringuid
ja nii mõju avaldada.
Selle sihiks on vastupanu Läänele ja USA-le.
Minu meelest on üheks selle tagajärjeks,
et Venemaa sarnastele riikidele kehtestatakse sanktsioone,
näiteks Ukraina tõttu, see,
et see ajab neid sügavamale Hiina sülle.
Venemaa sanktsioonide karmistamisel on omad riskid.
See on üha ohtlikum probleem,
mida aasta edenedes üha rohkem näeme.
Mulle meenub ka Aafrika kontinent.
Lääne huvi Aafrika suhtes on vaibunud niivõrd,
et see läheb meile kalliks maksma.
USA pole aastaid Aafrikale mingit tähelepanu pööranud,
nagu ka paljud Euroopa riigid.
Kas see johtub kolonialistlikust taustast?
Hiina ja Venemaa on mõlemad Aafrikas väga aktiivsed.
See tekitab meile erinevaid probleeme.
Aafrika rahvastik kasvab.
Aafrika asub Euroopa vahetus läheduses.
Sellega on seotud võimalik asüülitaotlejate kriis.
Lisanduvad ka majandusfaktorid.
Minu meelest on siin selline strateegiline perspektiiv,
mis omab Lähis-Idale suurt mõju.
Mõtleme, mida Hiina on teinud.
Muidugi on tal kaubanduslik tegevus. Ta kaevandab seal tooraineid.
Ja Venemaa kohalolu Süürias
ja paljudes maades. Liibüas.
Nad toetavad Haftari ja muud sellist
kokkuvarisenud riikides.
See on asi, mis omal ajal
tekitab meile suuri probleeme.
Küsimus teile, kindral Naumann. Ajal, mil näeme Venemaad ja Hiinat,
ja pole poliitiliselt ebakorrektne öelda,
et Euroopa hoiab tagasi oma kolonialistliku ajaloo tõttu.
Saksamaa maksis suuri rahasummasid
teatud Aafrika maadele oma ajaloo tõttu.
Samal ajal on hiinlased ja venelased üsna loovad
Aafrika kolonialiseerimises. Väga vabalt võiks ka nii öelda.
Türgi endine peaminister Davutoglu
rääkis sellest väga avalikult.
Ta reisis Aafrikas ringi ja kuulutas, et Türgi tuleb Aafrikasse.
See tekitas tüli Türgi ja Prantsusmaa vahel,
mis arenes ka Vahemerel ja mujal regioonis.
Tervikpildis tekitab see lõuna suunalt väljakutseid ka Euroopale.
Olen täiesti nõus.
Peame meeles pidama ka demograafiat.
Aafrika rahvastik kahekordistub aastaks 2050.
Samal ajal vähenevad võimalused hoolitseda rahva toidu ja eluolu eest
tõenäoliselt kliimamuutuste tõttu.
Võime kohtuda tohutute migratsioonilainetega
lõunast põhja suunas.
Maailmapank arvas kuue aasta eest,
et umbes 200 miljonit inimest
kolib pagulastena kõikjalt Aafrikast Vahemere suunas.
Meil on seega suur probleem,
mida ei saa lahendada ilma Aafrika riike aitamata,
ehitades kohti, kus Aafrika mandril on võimalik elatist teenida.
Peame neid aitama. Peame seda rahastama.
Peame viima inimesi Aafrikasse selle eest hoolitsema.
See on uus julgeolekusüsteem.
Peame seda ette kujutama. EL peab sellele mõtlema.
Peame kõik sellesse panustama. Vahemeremaid ei saa üksi jätta.
Aga--
Isegi investeerida raha riikidesse, mis on Hiina mõjuvõimu all
ja täiesti korrumpeerunud?
Peame osalema konkurentsis. See on täiesti kindel.
Tuleb vaadata, kes võidab.
Minu meelest on meil võimalus hiinlastest paremad olla.
Kuuleme juba praegu paljudest Aafrika maadest,
et hiinlased toovad sinna hiina töölisi
ja viivad tooraine minema. Aafriklased pole sellega rahul.
Leebelt öeldes. Dr Bardaji.
Veel kaks vaatenurka.
Esmalt, kui me eurooplased panustaksime Aafrikasse
ja võtaksime varasemast rohkem vastutust Lähis-Idast laiemas mõttes,
võib see olla parim viis hoida USA Euroopaga seotuna.
Siis teeme midagi, tänu millele USA
võib suurima osa oma jõuvarudest Kaug-Itta suunata.
Ja selle suhtes, mida Richard ütles,
et Venemaad ja Hiinat mainitakse tihti,
kuid eksisteerib üks argument, mis räägib selle vastu.
Hiinlased on valmis tegema Venemaaga koostööd vaid siis,
kui Venemaa on väiksem partner, kes peab kuulekas olema.
Kas see sobib Putinile,
kellel on paisutatud ego? Kahtlen selles.
Peaksime Euroopas keskenduma Hiina suhtes beebisammudele.
Peaksime kannustama poliitilist ja diplomaatilist abi,
tegemaks selgeks, et Taivani iseseisvuse vastast tegevust
Euroopa mõõdupuude järgi ei aktsepteerita.
Võime teha koostööd USAga regionaalse koorma jagamises.
Kuid vähese sõjalise kohalolu ettevalmistamine Vaiksel ookeanil
aitaks USA-l säilitada oma pühendumust Euroopas.
Sõnum, et Taivani tuleks tunnustada normaalse riigina riikide seas,
on kergelt edastatav.
See nõuab vaid diplomaatilist julgust.
Poliitilist tahet, mis kahjuks kõigis lääneriikides puudub.
Kuid peame Hiinat tõsiselt võtma. Midagi tuleb ette võtta.
Kui tahame olla diplomaatiliselt ja poliitiliselt korrektsed,
ütleme kõigest lahti ega tee midagi, nagu tavaliselt.
Tahaksin jätkata veel seda, mida kindral Naumann juba mainis.
See on mingil määral vastus kindral Kempi mõttelõngale.
Kui vaadata Aafrikat ja näha sellelt suunalt tõusvaid väljakutseid,
on Hispaanias juba kõrge töötuse tase noorte,
alla 25-aastaste täiskasvanute seas.
Töötus on hirmus kõrge.
See võitleb ulatusliku illegaalse immigratsiooniga.
Olukorda kasutavad ära
paljud nii seaduslikud kui illegaalsed ühendused,
kes harrastavad kogu Euroopas väga problemaatilist tegevust.
Mida Hispaania ja Lõuna-Euroopa saavad Põhja-Euroopa toel teha,
et luua olukord, kus on võimalik probleem lahendada?
Esmalt nõuab see hoiaku muutust.
Euroopal on kõik valmidused
Frontexiks ja lõunapiiri valvamiseks.
Aga me ei saa lubada endale poliitiliselt seda,
et saadame patrulllaevad, kuid selle asemel, et tagasi saata,
võtame nad pardale ja toome Euroopasse.
Ei. Tuleb kaitsta merepiiri ja ajada ära kõik selle rikkujad.
Tuleb harrastada Poola mudelit. - Täpselt.
Tuleb luua pikaajaline strateegia,
teatud mõttes Marshalli plaan Aafrikale.
Meil pole praegu raha, aga tuleb seada ehitusklotse nii,
et inimesed saaksid oma riigis juurduda.
Kuid see saab olema järgmise 20 aasta vältel
4000 miljonit inimest 315 miljoni elanikuga mandri vastu.
See on rahvastiku ebasuhe.
Immigratsiooni motiveerimise asemel
tuleks luua ajendeid kohalejäämiseks.
Miks ei võidaks võtta eeskuju Ühendriikidest
ja nende insenerkorpusest 1920. aastail?
See oli süsteem, millega arendati USA osasid
riikliku kohustusliku armeeteenistuse abil.
Miks ei võiks Euroopa Liit luua
Euroopa arengukorpust?
Täpselt. Saateaeg hakkab lõppema.
Tahaksin anda kõigile veel võimaluse teha ennustusi 2022. aastaks.
Millele tuleks keskenduda? Öelge lühidalt,
et kõik saaksid ühepalju aega.
Ütlesin alguses, et kõige tähtsam on keskenduda Hiinale.
Lisaksin veel ühe sama tõsise asja, mida kindral Naumann mainis,
ehk ulatuslik võimalik immigratsioon Euroopasse
ehk mitte 2022. a, aga tulevail aastail.
Peame hakkama tegutsema. Minu meelest on soovmõtlemine,
et isegi insenerkorpusega võiks Aafrika muuta paradiisiks,
kuhu inimesed jääda tahaksid. Peame kaitsma oma piire,
kui ei taha loovutada oma riike suurtele pagulashordidele.
Mu teine ennustus 2022. aastaks on see,
et Euroopa kohtab olulist kriisi, millele keegi pole mõelnudki,
ja mida keegi siin pole maininud. Aga see tuleb.
Rõhutaksin veel, enne kui jätkame,
et kui räägime immigratsioonist,
räägime just illegaalsetest migrantidest.
Seaduslikul ja illegaalsel migratsioonil on suur vahe.
Seaduslikke kanaleid pidi saabujaid tuleb aktsepteerida,
kuid illegaalseid mitte.
Jah. Me ei räägiks siin seaduslike immigrantide kontekstis.
See on tõsi. Loodame, et alanud aastal
toetume Poola eeskujule.
Keegi ei oodanud,
et eksisteerib sellist meelekindlust.
Aga kui seda leidus, siis see töötas.
Selles on mõtteainet.
Keegi on öelnud, et valitsused suudavad tegeleda tõhusalt
vaid ühe asjaga korraga. Kui see tõsi on, oleme kadunud.
Meie tähelepanu nõuavad Iraan, Venemaa, Hiina, immigratsioon,
siseprobleemid, COVID.
Arvutitermineid kasutades -
kui süsteem on ülekoormatud, variseb see kokku.
See on risk. Ma ei tea, mida tulevik toob.
Prantsusmaal tulevad näiteks presidendivalimised.
Kandidaate on rohkelt. Saame näha.
Loodan, et Euroopa ja USA
leiavad tõeliselt ühise pühendumuse tõusta Hiinale vastu
ja veenmaks Hiinat vastasseisu asemel koostööle.
Mida veel ütleksite Euroopa juhtidele,
kel hetkel puudub juht, eriti enne Prantsusmaa valimisi?
Näib, et pole eriti liimi, ühendamaks seda,
mille varem moodustasid samameelsed riigid,
kellel oli ühine tulevik.
Usun, et peame naasma selle teema juurde taas ja taas.
Neile tuleb öelda, et alternatiivi pole.
Ei eurooplastel ega ka ameeriklastel.
Tuleb hoida kokku. Vastasel juhul saame lüüa,
esmalt meie eurooplased ja seejärel ameeriklased.
Sellega peame lõpetama. Aitäh, kindral Naumann,
dr Bardaji, kol Kemp ja Timo Soini saates osalemast!
Aitäh, head vaatajad!
Kohtume järgmisel kuul saatesarjas Euroopa Stuudio.
Nägemist ja head õhtu jätku!
Tõlge: Monika Jaaguri
Teisi TV7 saateid ja toimetuse artikleid
leiab meie kodulehelt aadressil www.tv7israelnews.com.