EUROOPA STUUDIO
Euroopa on teelahkmel.
Kontinent tegeleb sisemiste lõhede ja vastuoludega.
Käimas on strateegiline võistlus.
Euroopa juhtimine konsensuse alusel
võib osutuda üha keerulisemaks.
Rahvusriikides näib hetkel olevat juhtimiskriis.
See julgustab mitmerahvuselisi institutsioone ja välisfaktoreid,
kes püüavad vaakumit täita.
Õhtust! Olen Jonathan Hessen. Eetris on saade Euroopa Stuudio.
Euroopa olukorrast on minuga vestlemas
kindral Klaus Naumann, Saksamaa relvajõudude endine ülem
ja NATO sõjalise komisjoni esimees. Tere tulemast! - Aitäh.
Rafael Bardaji, ühenduse Worldwide Strategy juht
ja Hispaania endine riikliku julgeoleku nõunik.
Kindral Richard Kemp, Briti jalaväe endine ülem
ja kabineti terrorismivastase luure juht.
Ja Timo Soini, Soome endine välisminister ja asepeaminister.
Alustan küsimusega Euroopa juhtimise teemal.
19. septembril, 1946. a,
kõneles lahkunud Winston Churchill Šveitsis Zürichi Ülikoolis.
Ta väitis, et Prantsusmaa ja Saksamaa leppimine
ning Euroopa organisatsiooni loomine
on rahu ja vabaduse tingimus Euroopas:
"Esimene samm Euroopa perekonna taasloomiseks
on Prantsusmaa ja Saksamaa partnerlus.
Vaid nii võib Prantsusmaast saada
Euroopa moraalne ja kultuuriline juht. Euroopat ei saa ehitada
ilma vaimselt tugeva Prantsusmaa ja Saksamaata."
Teine Maailmasõda oli äsja lõppenud.
Mõtleme tänasele Saksamaale ja Prantsusmaale.
Saksamaa liidukantsler Angela Merkel on rambivalgusest lahkumas
ja teeb teed uuele juhile.
Kas Euroopa juhtimine on nüüd ohus, kindral Naumann?
Näeme Euroopa juhtimise ümberorienteerumist.
Seni on Angela Merkelil olnud tähtis roll
Euroopa koos hoidmises, kahjuks küll ilma Suurbritanniata.
See kompromisse saavutav jõud
on lahkumas või lahkunud rahvusvaheliselt näitelavalt.
Ma ei tea, mis ees ootab.
Oletan, et vähemalt Saksamaal
jääb üldine suund endiseks.
SPD juht Scholz jätkab välis- ja julgeolekupoliitikas
enam-vähem Merkeli märgistatud teel.
Saksamaal on kolmest parteist koosnev veidi ebakindel koalitsioon.
Esimest korda pärast sõdu
moodustavad Saksamaal valitsuse kolm parteid.
Oodata on palju kokkupõrkeid,
eriti kaitse- ja julgeolekuvaldkonnas.
Suurim tüliküsimus on osalus tuumarelvades,
kus loogika juhendab jätkama visalt
Merkeli valitud suunas.
Seda ei juhtinud niivõrd veendumus kui vältimatus.
Seda, kas kolm parteid ka kompromissini jõuavad,
saame peagi näha, sest peame tegema otsuse
vananevate Tornado lennukite asendamise kohta.
Selle otsusega ei saa kaua oodata,
sest lennukid vananevad pidevalt ja varuosi pole enam saadaval.
Dr Bardaji.
Näeme fenomeni, mis levib erinevates Euroopa paikades.
See on tugevate valitsuste puudus.
Valimiste järel on valitsuse loomiseks vaja uusi koalitsioone moodustada,
mida on vahel raske juhtida.
Teiseks näitasid koroonakriisiga tegelemise kogemused hiljuti,
et kõik hoolitsesid eelkõige enda eest.
See jättis kahjuks püsivad jäljed lähituleviku otsustamisprotsessi.
Käes paistab olevat nõrkade või nn kofeiinivabade juhtide ajastu.
Nad peavad suutma tulevikus hakkama saada suurte väljakutsetega.
Tõepoolest. Kindral Kemp.
Kindral Naumann mainis, et Angela Merkel
oli Euroopat kooshoidev jõud, kui Brexit välja arvata.
Arvan, et Merkel, kuigi mitte üksi,
oli otsustav faktor Suurbritannia lahkumises EL-ist.
Ma ei vaidlusta kindrali sõnu,
kuid Merkel oli ka jagunemist tekitav tegelane ja teatud mõttes selle põhjus.
Tema, ja mitte ainult tema, vaid tema ja teised poliitikajuhid
ja paljud Brüsseli kõrged ametnikud
olid pühendunud mõttele
üha sidusamast suhtest Euroopas
ja Euroopa supervõimust.
See oli Brexiti peamine põhjus.
See, et Merkel järgis seda,
ega lubanud Inglismaal adapteeruda
ja omada lõdvemat suhet EL-iga,
viis brittide lahkumiseni EL-ist.
Usun, et Poolaga saame näha midagi sarnast,
kui EL ei suuda kuidagi vabaneda soovist superriigiks saada.
See on otsustava tähtsusega ülesanne uuele juhile
Angela Merkeli järgses Euroopas.
Püüda saada Brüssel loobuma võimu suurendamisest.
Timo Soini.
Esmalt tuleb Saksamaale uus valitsus saada.
Näib, et seal on tekkimas kolme partei valgusfoorivalitsus.
Olen nõus kindral Naumanniga,
et sellest saab tagasihoidlikum kui paljud arvavad.
Rohelised peavad muganduma ühtse poliitikaga.
Julgeolekupoliitikas võib see mõningaid muudatusi tähendada.
Rohelised on olnud oma kriitikas oluliselt Venemaa vastu.
Prantsusmaal lähenevad aga presidendivalimised.
See varjutab lähikuudel Prantsusmaa poliitikataevast.
Näib, et Emmanuel Macron kasvatab oma tagasivalimisvõimalusi,
sest kandidaatide väli on niivõrd hajali.
Sama fenomeni näeb praegu rohkesti kõikjal Euroopas.
Suuri üheparteilisi valitsusi ei suudeta enam moodustada,
koalitsioonid on laiapõhjalised
ja poliitilised suunad üha enam killustunud.
Üks suur teema on siiski majandus.
Ja nüüd, kui Suurbritannia on väljas, näib,
et Euroopas on endiselt tendents ühisvõla ja muu sellise poole.
Mingil hetkel tuleb arutada tõsiselt,
kui sügavale selles suunas
tahame ja saame selles protsessis minna.
Julgeolekuasjades teeb mulle aga enim muret see,
et Euroopa jääb kõrvale,
kuna USA suunab oma tähelepanu rohkem Hiinale.
See tähendab sedagi, et meie roll kahaneb.
Vestleme Euroopa rollist selles aspektis veidi hiljem.
Rääkisime äsja Olaf Scholzist.
Kuulsime Emmanuel Macroni kohta.
Ta on valjuhäälselt välja öelnud,
et tahab Merkeli järel juhiks saada.
Kindral Naumann, kas hetkel on teisi kandidaate?
On mainitud näiteks Mario Draghit Itaaliast ja teisi.
Kellel oleks potentsiaali Euroopa taas kokku liimida?
Usun et otsustav periood on Prantsusmaa tuleva aasta valimised.
Kas Macronil õnnestub tagasivalitud saada või mitte,
selle kohta hetkel veel täit kindlust pole.
Olen nõus. Ta on ehk tõenäolisim võitjakandidaat.
Tema rõhuasetus Prantsusmaa tulevasel EL-i eesistumisperioodil
saab olema julgeolekul ja kaitsel.
Ta rääkis sellest 2017. a taas ja taas.
Ta palus Saksamaalt vastuseid, kuid ei saanud neid kunagi.
See on üks Angela Merkeli vigadest,
et ta ei vastanud Macroni esitatud algatustele.
Kui Macronil õnnestub tugevdada
Euroopa kaitse- ja julgeolekupoliitikat
tuleval aastal Prantsusmaa eesistumise ajal,
võime ehk näha uut juhtimist,
mis ehitub Prantsusmaa ja Macroni ümber.
Saame näha, kas rakendipaariliseks saab Saksamaa või Itaalia.
Eksisteerib ka võimalus,
et sünnib uus telg Macroni ja Draghi vahel.
Majanduse ja finantspoliitika suhtes
tähendaks see uusi kokkupõrkeid Saksamaaga.
Prantsusmaa ja Itaalia pooldavad võla jagamist Euroopas,
kuid Saksamaa ei nõustu sellega kunagi
ja see on ka vastuolus Saksamaa põhiseadusega.
See oleks taas uus konflikt ajal,
kui Euroopa ei saa endale lubada sisemisi vastuolusid,
sest tuleks keskenduda globaalsele konfliktile
Hiina ja Lääne vahel.
Tõepoolest. Dr Bardaji?
Alates Euroopa Liidu projekti algusest
on kõik põhinenud heale ja konstruktiivsele suhtele
Saksamaa ja Prantsusmaa vahel.
On üritatud laiendada seda paari EL5-maadeks,
kuid kõik senised katsed on nurjunud.
Ma ei näe selget alternatiivi Saksamaa-Prantsusmaa rakendile,
kes võiks EL edasi viia. Praegu eristatakse
Lõuna-Euroopa, Vahemere- ning Kesk- ja Põhja-Euroopa maid.
Jagunemine säilib ka lähitulevikus energiakriisi ajal.
Ma õigupoolest ei näe alternatiivi
heale sillale Prantsusmaa ja Saksamaa vahel
Euroopa Liidu mootorina.
Kindral Kemp, see oli ka põhjuseks, miks tsiteerisin algul Churchilli.
Churchill mainis, et lääneriigid on jagunenud gruppideks loomulikult
ja et brittidel on oma rahvaste ühendus.
Ta lahutas Suurbritannia toonasest Euroopa ühtsusest.
Kas Prantsusmaa ja Saksamaa head suhted
on eduka Euroopa nurgakivi?
Või on võimalik, et Itaalia ja Prantsusmaa ühendavad Euroopa?
See tähendaks, et Saksamaa jäetaks välja.
Olen nõus dr Bardajiga.
Vaja on Prantsusmaad ja Saksamaad, või Prantsusmaad või Saksamaad.
Sa ei maininud Churchilli tsitaadist seda,
et Suurbritannia toetab Euroopa Liitu, kuid ei saa iial selle liikmeks.
Suurbritannial oli teistsugune roll. Ta ei pidanud olema EL-i sidus osa.
Minu meelest peab see endiselt paika.
Ta muidugi ei rääkinud tänapäeva EL-ist,
vaid liidust Euroopas.
Kuid minu meelest, nagu kindral Naumann ütleb,
kui president Macron muudab Euroopa kaitse ja julgeoleku
EL-is suuremaks elemendiks
oma võimaliku juhirolli tähtsaima teesina,
on see minu meelest väga ohtlik. Usun, et see nõrgendaks NATOt,
ja sellega ei saavutataks eriti midagi. Macronil on head võimalused
tõusta EL-i juhiks, kuid selline suund oleks viga.
Üks hetk. Kõnejärg Timo Soinile.
Ainus pikema perspektiivi võimalus on minu meelest see,
et Saksamaa istub autojuhi istmel, mis puudutab majandust.
Loodan tõesti, et ka edaspidi liigutakse
Saksamaa mõistliku majanduspoliitika alusel.
Pikemas perspektiivis tekitaks see rahutust
nn netomaksjate seas, kui nad mingit kasu ei näeks.
Mõistan solidaarsust, et kriisiolukorras tuleb aidata neid,
kes on hädas.
Kuid me ei saa luua püsivaid struktuure,
kus osa riikidest
ei teeks vajalikke korraldusi
näiteks oma konkurentsivõime tugevdamiseks.
See teeb mulle muret majanduse vallas.
Poliitiline juhtimine on siiski ülitähtis,
sest inimesed peavad mõistma,
et nad on rahvuslikud juhid, kuid ka rahvusvaheliselt need,
kes võivad esindada Euroopa seisukohti
kogu inimkonda puudutavais asjus.
Naasen Richardi väite juurde, mille järgi Suurbritannia
jäetakse Prantsusmaa juhitud julgeolekudebatist välja.
Sakslased ei tahaks selle võrrandiga ühineda.
Sakslased on alati öelnud, et vaja on Suurbritannia osalust,
kui Euroopa tahab säilitada usutavat julgeolekuvalmidust,
mis hoiab USA Euroopaga ühenduses.
See on saksa mõtlemises väga keskne osa.
Teame, et ilma USA-ta pole Euroopal mingit julgeolekut.
Ja kui USA pöörab tähelepanu Aasiasse,
teame, et peame andma sellise panuse,
mis on ameeriklastele nii oluline,
et nad tahavad Euroopasse jääda.
See on põhjus, miks tahame Euroopas vastutust juurde võtta,
näiteks Aafrika ranniku eest hoolitsemisel
ning hoolitsema varasemast rohkem Lähis-Ida eest
ja Lähis-Ida eest ka laiemalt.
Nii oleks ameeriklastel kergem pidada eurooplasi kasulikuks
üldises strateegilises globaalses tervikus.
Ometi kui räägime hetkel
Macroni võimalikust juhirollist,
siis Prantsusmaa ja Suurbritannia vahel on konkurentsi ja frustratsiooni.
See pole alati võrrandi positiivseim pool.
See võib mõjutada Prantsusmaa ja EL-i
ning Suurbritannia suhteid.
Kuidas kommenteerite?
Prantsusmaa on meie traditsiooniline vaenlane. See on teada.
Aga kui see kohustuslik märkus on öeldud,
siis Prantsusmaal ja Suurbritannial on tugevad kaitsesuhted
ja lähedased sõjalised suhted, ning seda juba aastaid.
Oleme ka hiljuti mitmetel aladel koostööd teinud.
Muidugi on maade suhetes ka probleeme.
Üks neist oli otsus AUKUSe kohta,
kus prantsuse tuumaallveelaevad
asendati ameerika-briti tuumaallveelaevadega.
Selles süüdistas Prantsusmaa meid, vähemalt osaliselt.
Teine probleem on Prantsusmaa kalapüük brittide territoriaalvetes.
See on hetkel kuum teema.
Kolmas mainimisväärne asi on see,
et Prantsusmaa mõnede meelest isegi julgustab
nn pagulasi Kanalit ületama.
Prantsusmaa ei takista nende riigist lahkumist,
mis neil väga kerge oleks.
Kõik need asjad toidavad Prantsusmaa ja Suurbritannia tülisid.
Miski sellest pole minu meelest siiski strateegilise tähtsusega,
võrreldes ohtudega, mida mõlemad riigid tunnistavad.
Mainisid juba maade lähedast sõjalist suhet,
mis usutavasti vaid tugevneb.
See on tähtis ka Euroopale. Dr Bardaji,
kindral Kemp mainis, et immigratsioon
on tüliõunaks Prantsusmaa ja Suurbritannia vahel.
Kui vaadata olukorda ka Hispaanias,
siis on väljakutseid varasemast veelgi rohkem.
Väljakutsed on osutunud ka üsna keerukateks.
Näiteks islamistid ja islamiühendused
püüavad ära kasutada immigrantide tulva
terrorismiga seotud tegevuseks.
Hispaanias toimus rünnak. Suurbritannias toimus mõrv.
Rünnakuid on olnud ka Norras ja mujal.
Hoolimata kõigist Euroopa luure edusammudest
on saabujate taustakontrollis kahjuks suuri puudusi.
Ei teata, kes tulijad on.
Kahe viimase Hispaanias toimunud islamistide-džihadistide rünnaku puhul
olid kõik ründajad illegaalselt saabunud immigrandid.
Nad ületasid Gibraltari väina väikeste paatidega.
Kõik said sotsiaaltoetusi vaid seetõttu, et olid pagulased.
Varem toimus rünnakuid Belgias. Ründajad olid "pagulased",
kes saabusid 2015. a, kui otsustati avada piirid.
Oleme veel kaugel
immigratsioonitulva kontrolli alla saamisest.
99 protsenti saabujaist soovib rahu,
kuid siiski on väike osa, kes võib teha suurt kahju
ka hiljuti nähtud madalama taseme terrorirünnakute vormis.
Peame tööd paremini koordineerima.
Euroopa piiri- ja merevalveamet peab töötama usinamalt,
et võiksime piiriületajaid peatada, takistada ja sõeluda.
Piirid lekivad hetkel tõsiselt. Peame ka mõistma,
et riskid kasvavad, kui ei suudeta kontrollida, kes siia saabuvad.
Timo Soini, sama küsimus ka teile.
Euroopa Liit otsustas hiljuti,
et ei rahasta EL-i liikmesriikide piiritarade ehitust.
See raskendab muidugi tööd, millega püütakse vaos hoida
illegaalsete immigrantide tulva. Mida teie sellest arvate?
Alustan praegusest olukorrast Valgevene ja Poola piiril.
See on tüüpiline hübriidoperatsioon, mida rahastab Valgevene.
Sama juhtus ka Soomega eelmise immigratsioonikriisi ajal.
Olin toona välisminister.
Venemaa lasi inimesi põhjast sisse läbi kahe piiriületuspunkti.
Seegi oli omamoodi hübriidoperatsioon.
Samal ajal, kui lõunapiirid lekkisid,
katsetas Venemaa piiriületajate saatmisega, et näha,
kuidas me olukorraga tegeleme. Täpselt sama toimub nüüd
Poola ja Valgevene piiril.
On tendents püstitada piiritarasid ja muud,
kuid kõik jälgivad olukorda, kuidas seda nüüd öeldagi,
järelejätmatus meeleolus selles mõttes,
et värskeimate hinnangute järgi
võib iga päev üle piiri tulla 1000 pagulast.
Kõik teavad, et nad ei jää Poola.
Samal ajal avaldavad survet Poola õigusriigiolukord
ja EL-i kohtu hiljutine otsus,
mille järgi Poola peab maksma miljon eurot päevas.
See toimub kõik üheaegselt. See on võimalik poliitiline risk.
Selliseid muutusi halvemas suunas võib toimuda
ja need võivad alguse saada nii-öelda tillukestest ivadest.
See teeb mind murelikuks.
Kui uurida ajalugu, nagu Richard rääkis Brexitist.
Kui 2009. a Euroopa parlamenti läksin,
kohtasin Briti parlamentääre, kes ütlesid, et Suurbritannia lahkub.
Keegi ei uskunud neid. Seitsme aasta pärast nad lahkusid.
Toona oli majanduskriis. Olukord oli samasugune.
See algas Kreekast, kellele järgnesid Portugal, Hispaania ja teised.
Oleme sellest üsna hästi välja tulnud, arvestades probleemi ulatusega.
2015. a oli immigratsioonikriis. Oleme sellest just välja tulnud,
kuid meil pole siiski struktuure, mis aitaksid uues kriisis,
mis on praegu tekkimas.
Kindral Naumann, kuidas teie piiridel arenevat kriisi näete?
Kas Euroopa Liidul pole teatud mõttes vastutus?
See on liikmesriikide institutsioon,
kuid nõuab kõigis aspektides ülemvõimu.
Sel on vastutus tegeleda ka väliste julgeolekuväljakutsetega.
Olen nõus sellega, mida Timo Soini ütles,
kui meenutas 2015. a hübriidoperatsioone Soomes.
Sama operatsioon käib nüüd suuremas mastaabis
Poola piiridel.
Valgevene kasutab pagulasi, keda nad transpordivad
riikliku lennufirma lennukitega kusagilt Minski
ja sealt toimetatakse nad edasi Poola või Leedu piirile,
et nad EL-i aladele tungiksid.
Euroopat tahetakse nõrgendada.
Euroopa ühtekuuluvusse tahetakse kiilu lüüa.
See on minu meelest selgelt Venemaa orkestreeritud.
Ma ei usu, et miski, mida hr Lukašenka teeb,
toimuks ilma hr Putini õnnistuseta.
Seegi on katse Euroopat nõrgendada
ja lüüa kiil Euroopa sidususse.
Ka Poola mängib muidugi tulega.
See, mida Poola teeb,
rikub üht Euroopa põhinurgakivi.
Oleme Euroopas kokku leppinud ühises korras.
Minu meelest on väga raske
sobitada kokku Poola suhtumist
kohtuorganite sõltumatusse ja kohtusüsteemi
ning Euroopa Liidu põhimõtteid.
Poolakad mängivad teatud mõttes Putini väravasse,
kuigi neile venelased eriti ei meeldi.
Kuidas probleem lahendatakse,
ma hetkel täpselt ei tea.
Ma ei näe korralikku lahendust
ja EL kohtu otsus ei aita kuidagi tuld kustutada.
Kas EL õiguse ülimuslikkus
rahvusliku seadusandluse ees on üks probleemi võtmeaspekt?
Või läheb see sügavamale, kui räägime rivaalitsemisest
või frustratsioonist EL-is Poola suhtes?
Lisaks Poolale on ka Ungari ja teised.
Olen nõus. Asi on palju sügavamal juriidilistest protsessidest.
Euroopa on selgelt jagunenud.
Ühel pool on traditsioonilised EL föderalistid,
kes tahavad alati tihedamaid suhteid.
Teisel pool on liberaalsed demokraatiad,
esmalt Ungari ja nüüd ka Poola.
Seda ei saa eirata. See on keskne probleem.
Tõde on siiski selles, et EL-i printsiipe on rikutud korduvalt.
Paljud maad on neid rikkunud.
Näiteks ühinemiskriteeriumid - defitsiit ja muu,
olid väga karmid kõigile peale Saksamaa,
kes otsustas neid mitte täita.
On väga raske pidada moraalijutlust põhimõtete üle,
kui neid on viimastel aastatel korduvalt rikutud.
Kriisi lahendamine
nõuab juriidilistest aspektidest sügavamale minemist.
Richard Kemp, tahaksin kuulda ka teie nägemust selle kohta,
kuid läheme ka energiakriisi juurde,
kust Euroopa ja Suurbritannia end leiavad.
Selle tulemused ulatuvad energiasektorist palju kaugemale.
Mida tuleks teie meelest nüüd teha?
Mis on kriisi juurpõhjused,
kui vaadelda seda Suurbritannia ja terve Euroopa perspektiivist?
Minu meelest, kui strateegilisest aspektist vaadata,
siis üks näide on Nord Stream 2 gaasijuhe.
Saksamaal saab see kohe valmis.
Või see ongi juba valmis, kuid varsti lastakse see ka käiku.
Paljud on väga mures selle üle, et selle kaudu ollakse loomas
strateegilist nõrkust kogu Euroopale, mitte üksnes Saksamaale,
ja sõltuvust Venemaast, mis on ülimalt mittetark.
Peaaegu kõik Putini teod ja kõned näitavad,
et pole tark luua midagi, mis kasvatab sõltuvust Venemaast.
Kui sellele on mingi lahendus, siis see,
et tuleb vaadata lõuna poole,
näiteks Kaspia mere gaasi suunas Kesk-Aasias
ja teiste gaasi allikate poole,
et ei sõltutaks üksipäinis Venemaast.
Usun, et näeme lähiaastail
üha rohkem Venemaa agressioone Euroopa suunas
ja üha rohkem katseid killustada eri viisidel--
Tahtsin öelda EL-i, aga see juba killustub,
killustada Euroopa julgeolekut.
Minu meelest on energiasituatsioon väga tõsine.
Kui tuleb karm talv,
oleme energiapuuduse pardal.
Ka gaasijuhtme kraan on Venemaa poolel.
Ja kui seda kasutatakse-- Nüüd, kui on Nord Stream
ja Ukraina kaudu kulgev juhe.
Olen arvamusel,
et kui mitmetes Euroopa maades loobuti tuumaenergiast,
avasime ukse sellisele gaasiväljapressimisele.
Venemaal on vaid kaks tugevust.
Esimene on energia, teine tuumarelvad.
Need on tema mängukaardid.
Putin näib antud hetkel selgelt võimul olevat.
Kui mõelda Venemaa hiljutistele valimistele,
ei ähvarda teda pikas perspektiivis miski.
Aga suur oht meile kõigile on see,
kui USA Euroopast eemale pöördub.
See on äärmiselt tõsine asi.
Arvan, et Euroopa tegi suure vea.
Asi polnud pelgalt Trumpis või nüüd Bidenis.
USA palus NATO-riikidel maksta, ja Soome pole NATO-riik,
aga maksta iga aasta 2% NATO-le.
Enamik riikidest seda ei teinud.
Ja nüüd näeme selle tulemusi.
See on väga tõsine asi.
Teine tähtis asi on see, mida juba mainisin, ehk AUKUS
ning Five Eyes ehk viie riigi luure- ja julgeolekukoostöö
Suurbritannia, Uus-Meremaa, Austraalia, Kanada ja USA vahel.
Kombineerimata seda meie võimetega,
ei suuda me end kaitsta.
Nagu kindral Naumann ütles, vajame seda kõike.
Kahjuks olen nõus.
Ja mis puudutab Nord Stream 2, siis kuulun nende hulka,
kes on juba kaua kritiseerinud juhtme ehitamisotsust.
Minu meelest oli strateegiline viga,
kui usuti, et see on majandusküsimus.
See oli, on ja on alati olnud geopoliitiline asi
ja tööriist Putini käes.
Arvan, et peame kuulama, mida Putin ütleb.
Hiljutisel iga-aastasel Valdai konverentsil,
mis on üks neid harvu juhtumeid, kus Putin räägib,
ja mis on üks neid harvu kordi, kui Putin ei valeta.
Tänavu ütles ta midagi,
mis peaks olema hoiatusmärgiks kõigile eurooplastele.
Ta ütles: "Ma ei usu enam Pariisi 1990 a. lepingut".
See tutvustas mõtet ühisest julgeolekust
Vladivostokist Vancouverini.
Putin tühistas selle, öeldes: "See pole mulle enam tähtis.
Mulle on tähtis Jalta leping aastast 1943."
See tähendab, et me ei tohi lubada endale mingeid illusioone.
See tähendab, et ta tahab luua julgeolekuvööndi
Jalta lepingu järgi Itaaliast Baltimaadeni.
Puhvertsooni Venemaa ette.
Sellega lõppeksid kõik Euroopa pettekujutlused
ja kõik mõtted koostööst Venemaaga.
Seda peame meeles pidama.
Kui teame, kuidas vastane mõtleb,
võime teha vajalikke samme.
See tähendaks esmalt Euroopa kaitse tugevdamist.
Ja teiseks peame säilitama
praeguse tuumarelvades osalemise mudeli.
Ilma selleta meil Venemaa vastu turvalisust pole.
Ka Hispaanial on gaasijuhe. See tuleb Marokost ja Alžeeriast.
See suletakse. See mõjutab Hispaaniat ja Euroopat üldiselt
ning lisab sõltuvust Venemaast. Samal ajal pole EastMed'i gaasijuhe,
mida tahetakse ehitada Küprose, Kreeka ja Iisraeli vahele,
isegi veel ehituse algfaasis.
Sul on õigus. Sõltumata sellest, mida Putin teeb,
sõltuvad Lõuna-Euroopa maad Põhja-Aafrika gaasist.
Maroko sulges juhtme oktoobri lõpus.
Alžeeria ekspordib gaasi vedeliku kujul.
Seda tuleb seega laevadega vedada.
Sellest saab pudelikael vajaduste, nõudmiste ja kapasiteedi vahel
Põhja-Aafrika gaasi importimises.
Võime süüdistada selles vaid iseennast.
Enamik Euroopa maadest otsustas loobuda tuumaenergiast.
Nüüd peame selle eest maksma.
Oleme täiesti sõltuvad põhjast lõunasse.
Me ei suuda toota oma energiat.
See on strateegiline otsus,
mida tuleks võimalikult pea revideerida,
kui me ei taha tänavu ja tulevail aastail talvel külmetada.
Üks vaatenurk, millest samuti räägime,
on Vahemere idaosa ülimalt pingeline olukord.
Viimasel ajal on Türgi ja Kreeka taas eri teemadel sõnasõda pidanud.
Türgi on andnud ka hoiatuse,
kui nii võib öelda, kuulutades persona non grata'deks
kümme suursaadikut, enamik neist on Euroopast.
Näeme ka olulist ja murettekitavat eskalatsiooni
Venemaa ja NATO suhetes.
Tugevnevad Venemaa ja Türgi sidemed.
Türgi libiseb aeglaselt ida, mitte lääne suunas.
Kindral Naumann, kas see on asi,
mis peaks Euroopa maades teatud reaktsiooni tekitama?
Prantsusmaa ja Kreeka juba sõlmisid kaitsekoostöö lepingu,
millega püütakse heidutusmõju luua. Kas sellest piisab?
Esmalt pole ma kuigi rõõmus
Kreeka ja Prantsusmaa kaitsekorralduste üle.
Meil on NATO,
mis tegutseb Euroopa julgeoleku heaks.
Meil on varemgi õnnestunud
leevendada kriise Türgi ja Kreeka vahel.
Kui alustasin 1996. a sõjalise komitee esimehena,
oli maade vahel iga kuu 140 õhuintsidenti,
kus osalesid relvalastatud lennukid.
Meil õnnestus alandada seda arvu kuueni.
Isegi kuus on palju,
kuid meil on NATOs siiski võimalused sellega tegelemiseks.
Võimalik, et NATO peaks antud juhul aktiivsem olema.
Praegu on Türgi Euroopale strateegiliselt tähtis riik.
Ja näeme ka siin mängu,
mida Putin ja ka Hiina president mängivad.
Hiina pakub Türgile alternatiiviks
Shanghai Koostööorganisatsiooni.
See on asi, millel peaksime Euroopas ja USAs silma peal hoidma.
Me ei saa kaotada Türgit.
Mõtlen, et Erdogan teeks vea,
kui ta astuks lõksu ja ühineks Shanghai Koostööorganisatsiooniga.
Seal oleks ta palju väiksem tegija,
võrreldes kahe suure mängija - Venemaa ja Hiinaga.
Tema suureks paisunud egole
ei sobiks olla väike tegija.
Ja teiseks peaks Türgi meeles pidama,
et sõltub majanduslikult Euroopast.
Idas ei saaks keegi korvata Euroopa rolli Türgi majanduses.
Kui ta tahab, et Türgi liiri väärtus olematusse vajuks,
peaks ta ühinema Shanghai Koostööorganisatsiooniga.
Kuid usun, et kaine ja ratsionaalse mõtlemisega
jõuab ta õige järelduseni ja ütleb: "Jään Lääne leeri."
Siiski näeme,
et hiinlased suudavad osta
suuri sadamaid Kreekast ja mujalt.
Ta suudab ehitada transiidikoridore
impordile ja ekspordile Euroopast, Kreekast ja mujalt.
Samal ajal edendab ta oma agendat.
Kuidas saab selle sõnumiga takistada Türgil ja teistel maadel
Lääne blokist lahku löömast?
See on seotud ühe eriti tõsise veaga.
Hiina ehitab oma Vöö ja Tee projektiga
puhtalt strateegilist juurdepääsu,
mis kasvatab Euroopas Hiina võimu.
Me sakslased langesime sellesse lõksu.
Euroopa suurimat mandrisadamat Duisburgi
haldavad nüüd hiinlased.
Kreekas ja Itaalias on hiinlaste juhitud sadamaid.
Hiina on lisaks sõlminud 17 + 1 koostöölepingu,
kust Leedu ja veel paar riiki on nüüd õnneks lahkumas,
sest ootused, mida Hiina pakkus, pole täitunud.
Peame mõtlema, mida see tähendab,
ja peame mõtlema julgeolekule.
Julgeolek pole seotud üksnes sõjalise võimega.
Vaja on kõikehõlmavat strateegiat,
millega vastata Hiina katsetele
Euroopa Vöö ja Tee projektiga ümber piirata.
Olen nõus. Euroopa, sh Suurbritannia,
on ärkamas selle ohu suhtes, mis on eksisteerinud juba kaua.
Hiina on pidanud külma sõda alates 1948. aastast.
Arvasime, et see lõppes ja lõpetasime võitlemise.
Nüüd peame taas võitlema hakkama. Hiina haaras liiga palju maad,
kui meie arvasime, et oleme sõbrad ja kõik läheb hästi.
Kui naasta Kreeka ja Prantsusmaa lepingu juurde,
on see minu meelest tähtis. Ma pole nõus kindral Naumanniga.
Minu meelest on leping Prantsusmaale ja Kreekale kasulik.
See on heidutuseks Türgi suhtes,
kes on viimastel aastatel mõlema suhtes agressiivne olnud.
Sellest veelgi olulisem on USA ja Kreeka kaitseleping,
mille jätkamises äsja kokku lepiti.
See allkirjastati mõne päeva eest.
Sellega võetakse tagasi osa Hiina vallutatud positsioonist.
Kreeklased teavad väga hästi,
et oli viga Hiinale nii palju mõjuvõimu anda.
Uue kaitselepinguga
võib USA paigutada Kreekasse rohkem Ameerika sõdureid
ning kasutada varasemast rohkem Kreeka baase ja ka sadamaid.
See võib aidata osaliselt Hiina mõjuvõimu vähendada.
Minu meelest on see väga tähtis.
Kardan, nagu kindral Naumann juba vihjas,
et Türgi võib lahkuda NATOst
või sundida NATO positsiooni, kus on keeruline Türgit NATOs hoida.
Minu arvates on see väga tõenäoline. See oleks suur õnnetus.
Mis sõnumi USA ja Kreeka leping Türgile signaliseerib?
Selle toel saab USA oluliselt baase kasutada.
Seda püütakse selgelt kasutada heidutusena Venemaa ja Hiina vastu
Vahemere idaosas. Need on ka sadamaks Aafrikasse.
Samal ajal on Türgi ja USA suhted kõigi aegade halvimas seisus
ja arutatakse võimalust, et USA lahkuks Incirliki baasist.
Sellest on juba pikalt räägitud.
Sel on ka tagajärjed.
See on keeruline. Räägin lühikese anekdoodi.
Vestlesin Iisraeli peaministriga,
kui ta kolme aasta eest Pekingis käis.
Ta oli rõõmus. Küsisin, miks.
Ta ütles, et seal ei küsitud midagi palestiinlaste kohta.
Usun, et hiinlased mängivad oma mängu.
Clausewitz ütles, et sõjapidamine on poliitika teiste vahenditega.
Hiina väitel on sõjapidamine poliitika kõigi vahenditega:
energia, kultuuri ja muu sellisega, mis edendab tema pikaajalisi huve.
Seda ütleb Hiina põhiseaduse teine artikkel.
Meil pole valmidust vastata. Meie poliitiline tsükkel on lühike.
Taktikaline lähenemisviis on lühike.
Hiina vaatab kaugemale, püsivamalt ja ühtlasemalt.
Nagu kindral Naumann ütles, on Vöö ja Tee selge strateegiline oht
meie väärtustele, kaupade vabale liikumisele, mereliiklusele ja sidele.
Keegi peab mõtlema sellele, mis Hiinal plaanis on.
Ameeriklased on haihtumas.
Pärast Trumpi pole neid enam kuskil.
Euroopas oldi elevil Bideni pärast, kuid nüüd tundub see nähtamatuna
ja pole millestki kinni haarata. Oleme veidi üksi jäänud.
Lühim tee Vancouverist Vladivostokini kulgeb üle Vaikse ookeani
ja meid pole isegi pildil enam.
Euroopas ei kaaluta minu teada sügavuti seda,
et peame heitma väljakutse kombitsatele,
mida Hiina meie suunas Türgi ja teiste kaudu sirutab.
Küsimus Timo Soinile.
Räägime vastamisest väljakutsele idast Venemaalt ja Hiinast
ning teistele sellest johtuvatele väljakutsetele,
ka kodumaistele probleemidele.
Kuidas saame vastata sellele EL-i või Euroopana,
kui väärtusi, millele Euroopa on rajatud, pannakse proovile
samade institutsioonide poolt, mis loodi seda kaitsma?
Esmalt vajame sidusust ja üksmeelset lähenemisviisi.
Euroopa pole suhtumises Venemaasse üksmeelne.
Põhjused on peamiselt majanduslikud, näiteks gaas.
Ukraina tõttu kehtestatud sanktsioonid on endiselt jõus,
kuid need pole väga toimivad.
Peaksime ka meeles pidama,
et nii Hiina kui Venemaa
tuleb Soome kogemuse järgi läbi katsuda ja neile vastu astuda.
Nad ei vihasta, kui end kaitsed.
Nad peavad seda vältimatuks ja loomulikuks.
Kui üritada kuidagi lömitada nende jalgade ees,
siis nad halvustavad seda.
Nad respekteerivad jõudu, nii vaimset kui sõjalist.
Olen äärmiselt mures selle pärast,
et meie lähenemisviis Venemaa suhtes
Euroopa Liiduna on väga killustunud.
Pean seda ise äärmiselt kahjulikuks.
Ja eriti, kui vaatame Baltimaid ja Poolat,
kes on, nagu juba öeldud, puhvertsoonis.
Kui kuulata Putini kõnesid NATO kohta,
peetakse neid endiselt puhvertsooniriikideks.
Need olid osa Varssavi paktist.
Nad mõtlevad nii hoolimata sellest, kuidas meie seda näeme.
Seepärast on äärmiselt tähtis,
et USA ei kaotaks huvi Euroopa suhtes,
sest ilma USA-ta ei suuda me kaitsta
Baltimaid ja Euroopat.
Pean taas kord nõus olema.
Oleks väga tark,
kui Venemaad väga kaine pilguga vaataksime.
Samamoodi peaksime vaatama ka Hiinat.
Peaksime mõtlema ka nende maade nõrkustele.
Venemaa pole nii tugev, kui Putin usub.
Venemaa on tähtis sõjaline ja tuumariik.
Venemaa on tähtis toorainete eksportija.
Aga ei midagi muud.
Pole ühtki Venemaal valmistatud toodet,
mis maailmaturgudel huvi pakuks.
Toorained on ainsad, ja ükski tooraine pole ammendamatu.
Venemaa on olukorras,
kus võib pikemas perspektiivis koostööd vajada.
Nad ei saa seda Hiinalt tasuta.
Hiina võib nõustuda koostööga, kuid Venemaa jääks teiseks viiuliks
ja poleks Hiinaga võrdne.
Maade relvajõudude koostöö on viimastel nädalatel siiski kasvanud.
Sama kehtib ka Türgi kohta.
President Erdogan on juba teatanud,
et kavatseb teha uusi tehinguid
lisaks varem hangitud S-400 süsteemile.
S-400 on midagi, mida peaksime sügavuti arutama.
Pole tingimata kerge öelda,
et Türgi rikkus NATO lepingut.
Kuid minu meelest on tähtis
panna Venemaale vastu
ühise Euroopa ja Atlandi-ülese nägemusega
ning öelda, et on teatud piire, mida ta iial ületada ei tohiks.
Muidu ootaksid teda rasked ajad. Venelased mõistavad sellist keelt.
Kui nendega leebelt rääkida,
ei saavuta me midagi. Nad jätkavad
meie nõelaga torkimist.
Kui nad märkavad, et anname järele,
jätkavad nad suurema nõelaga.
Saateaeg hakkab lõppema.
Võtame veel ühe teema ja kaasame ka hinnangud selle kohta,
millele peaksime lähitulevikus keskenduma.
Tsiteerin veel todasama Churchilli kõnet Zürichist.
Ta ütles: "Neil päevil elame veidralt ja ebakindlalt
aatompommi varju ja isegi kaitse all.
Aatompomme on veel ainult sellistel riikidel,
kes ei kasuta seda iial muuks kui õiguste ja vabaduse kaitseks.
Kuid võib juhtuda, et mõne aastaga
on see kohutav hävitusrelv laialt levinud.
Kui seda kasutavad paljud sõdivad riigid, tekib katastroof,
mis hävitab kõik, mida nimetame tsivilisatsooniks,
ja võimalik, et hävitab terve maakera."
Alustame kindral Kempist.
Räägime sellega seoses E3-maade ja Iraani kõnelustest
ja samas ka Põhja-Koreast ning Venemaast ja Hiinast.
Nad kasvatavad oma sooritusvõimet
ja arendavad kandesüsteeme.
Nad ähvardavad Euroopat juba üsna tõsiselt.
Olen vähem mures Hiina, Venemaa ja Põhja-Korea suhtes,
kui Iraani suhtes. Muidugi tuleb olla valvel
Hiina ja eriti Venemaa suhtes.
Kui nad arendavad oma sooritusvõimet,
peame sellele vastama ja nende sooritusvõime ületama.
Mina isiklikult ei muretse eriti selle pärast,
et nad on tuumariigid, kes on valmis tuumarelvi kasutama.
Ma ei usu seda ka Põhja-Koreast.
Minu meelest hinnatakse Põhja-Korea tuumaohtu liiga kõrgelt.
See ei tähenda, et ei tuleks valvas olla.
Iraan on täiesti teine asi. Ta teeb pretsedendituid käike.
Ta rikub tuumarelvade leviku tõkestamise lepet ja JCPOAd,
et jõuda lähemale oma eesmärgile ehk tuumarelvadele.
Kahjuks on Euroopa lepitanud Iraani liiga kaua
ja jätkab seda.
Aga nüüd on mõned Euroopa maad mures
Iraani viimatise tegevuse pärast
nagu rikastamine ja tegevuse salgamine.
Ja USA president Biden on püüdnud eurooplaste muret vaigistada,
sest valitsus tahab meeleheitlikult uue lepinguni jõuda.
Vähemalt kordki on Euroopa asjas ennetavam pool
ja USA püüab neid vaos hoida.
Meil on veel umbes 2,5 minutit. Lühike kommentaar.
Oleme väidelnud 30 aastat,
kuidas nimetada külma sõja järgset aega.
Mõeldi välja ainult "külma sõja järgne aeg".
Nüüd kui Briti merevägi tappis oma parima salaagendi James Bondi,
elame Bondi-järgsel ajastul
ja väärtused on seetõttu pea peale pööratud.
Peame tõsiselt mõtlema strateegiliselt sellele, kus oleme
ja kus mõne aasta pärast olla tahame.
Maailm muutub dramaatiliselt ja kiiresti.
Ma ei usu, et meie intellektuaalsed võimed muutustega sammu peavad.
Mõtlen ka Afganistani sündmustele,
pagulaste pidevale voolule Iraani kaudu
ja selle mõjudele Euroopas pikemas perspektiivis.
Kas see on kuidagi seotud sellega,
kuidas laiemalt Iraani suhtume?
Kas see on seotud tervikpildiga?
Ja kui on, ei tähenda see midagi head.
Riik on teinud salamõrvu Euroopas,
mh Hollandis, Saksamaal ja Taanis.
Ta püüab laieneda ja tegutseda mitmel moel Lähis-Idas.
Aga ta on Euroopa pinnasel. Kuidas Euroopa reageerib?
Minu meelest võime kõigest, mida oleme täna rääkinud, järeldada,
et peame eurooplastena
kõigiti tihedamat koostööd tegema
kõigis julgeoleku perspektiivides ja mõõtmetes,
terrorismist kuni tuumaohuni. Peame ka mõistma,
et meid saadab edu vaid siis, kui teeme tihedat koostööd,
nii tihedat kui võimalik, Ühendriikidega.
Ilma USAta Euroopa julgeolekut pole.
Ja kui nii arvame, tuleb aktsepteerida ka seda,
et selle eest tuleb maksta.
See tähendab varasemast suuremat valmidust ühiseks kaitseks.
Võiks öelda, et ilma Euroopa julgeolekuta pole ka USAd.
Läheksin veelgi kaugemale. Ilma Euroopata nende kõrval
pole USA enam globaalne superjõud.
Peame tänaseks lõpetama. Aitäh, kindral Naumann, dr Bardaji,
kindral Kemp ja Timo Soini, saates osalemast!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri