Naomi Kalsky, Lvov getto, ikä 12. Äiti ei palannut työläisten mukana.
Jäin 2 vuotta nuoremman siskoni sekä pienen veljeni kanssa.
Isäni oli kuollut nälkään silmieni edessä.
Minulla ei ollut mitä antaa heille, koska meillä ei ollut ruokaa.
Toimme vauvan sairaalaan, mutta seuraavana päivänä, -
kun menimme tapaamaan häntä, sairaala oli täysin tyhjä.
Kun tulin kotiin eräänä päivänä, siskoni, Rouja, ei ollut siellä.
Ihmisiä oli pidätetty.
Siitä lähtien aina kuullessani tuon sanan -
tuntuu kuin ilma olisi sähköistynyt, ja minun piti mennä piiloon.
Puolalaiset lapsetkin osoittelivat peltojen reunoilta SS-sotilaille: -
“Katso, tuolla on juutalainen lapsi... ja tuolla toinen."
Kerran näin SS-miehen raahaavan lasta tämän hiuksista, ja pyörryin.
Herättyäni ei ollut enää lapsia eikä autoja.
Silloin aloin hiippailla ulos getosta ostamaan ja myymään ruokaa.
Kerran kaksi puolalaista roistoa sai minut kiinni; -
Tiesin heidän luovuttavan minut saksalaisille; -
jokaisesta kiinniotetusta juutalaisesta sai palkkioksi 2 kg sokeria.
Niinpä menin erään puolalaisperheen luo, jolta olin ostanut ruokaa.
He ylipuhuivat minut osallistumaan ehtoollisseremoniaan.
Pappi pirskotti pyhää vettä lasten päälle.
Ajattelin, "Viimeinkin mahdollisuus tulla puhtaaksi kristityksi."
Samalla mieleeni tulvahti joukko kysymyksiä ja tunteita.
“Mitä - Minäkö unohtaisin juutalaisuuteni? Vanhempani, kotini?"
"Olen juutalainen. Olen juutalainen. Olen juutalainen."
Toistin sen mielessäni kolmesti, -
koska ajattelin ehkä olevani viimeinen juutalainen.
Nostakaa soihtu!
Asento!
Suomennos: Sonja Mattayev