Noomi Kalsky, Lvivs ghetto, 12 år. Mor återvände inte med arbetarna.
Jag blev lämnad med min 2 år yngre syster och lilla bror.
Pappa hade dött av hunger inför mina ögon.
Jag hade inget att ge dem eftersom vi inte hade mat.
Vi förde babyn till sjukhuset, men nästa dag -
då vi skulle träffa honom så var sjukhuset tomt.
Då jag kom hem en dag så var min syster Ronja inte där.
Människor hade gripits.
Sedan dess, alltid då jag hör det ordet, -
så känns det som om det var el i luften och jag ska gömma mig.
Även polska barn stod vid åkrarna och pekade åt SS-soldaterna:
"Se, där är ett judiskt barn... och där ett annat."
En gång såg jag hur en SS-man drog ett barn i håret. Jag svimmade.
Då jag vaknade fanns inga fler barn eller bilar.
Jag började smyga ut ur ghettot för att köpa och sälja mat.
En gång fick två polska tjuvar tag på mig.
Jag visste att de skulle lämna mig till tyskarna.
Man fick 2 kg socker för varje jude man fångat.
Jag gick till en polsk familj av vilken jag hade köpt mat.
De övertalade mig att delta i nattvarden.
Prästen stänkte vigvatten på barnen.
Jag tänkte att jag äntligen fick en chans att bli en ren kristen.
Samtidigt översvämmades jag av frågor och känslor.
Skulle jag glömma min judiskhet? Mina föräldrar, mitt hem?
"Jag är jude. Jag är jude. Jag är jude."
Jag upprepade det tre gånger -
eftersom jag tänkte att jag kanske var den sista juden.
Lyft facklan!
Givakt!
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7