Rachel Auerbach ja Varsovan Geton yleiskeittiö
"Sanat eivät riitä kuvailemaan sitä, mitä on tapahtunut."
Rachel Auerbach, toimittaja ja intellektuelli, -
s. 1903 Lanowcessa, itä-Galiciassa. Asui Varsovassa vuodesta 1932.
Kuului Emanuel Ringelblumin perus- tamaan Oyneg Shabbes-liikkeeseen.
Seuraavassa on katkelmia Auer- bachin sodan ajan kirjoituksista.
"Sanat eivät voine kuvailla, mitä on tapahtunut."
"Kynäni ei kykene kuvaamaan kansanmurhan kauheuksia, -
mutta silti minun on pakko kirjoittaa."
"Kirjoitus on todistus rikoksesta, se on syytekirjelmä murhaajille, -
ja se on eloonjäämiseni tarkoitus."
(Rachel Auerbach, "Varsovan kaduilla")
Kuljimme päät noessa ja jalat tuhkassa kaupunkia tuhonneiden -
tulipalojen jäljiltä, räjähdysten äänten kaikuessa yhä korvissamme.
Ne olivat syyskuun 1939 viimeisiä päiviä.
Olin avuton, rikki, epätoivoinen.
Eräänä päivänä sain kuulla, että Emanuel Ringelblum etsi minua.
Ringelblum lähetti minut kadulle Leszno 40.
Rakennus ei ollut tuhoutunut, ja avasimme sinne keittiön.
Pystyin asemani takia tarkkailemaan tapahtumia, -
joita Ringelblum käski minun myöhemmin kuvailemaan.
Lähdin kulkemaan raunioiden yli.
Menimme asuntoihin etsimään keittiövälineitä, lautasia ja ruokaa.
Näin se alkoi.
Ensimmäisenä päivänä keittiössämme valmistettiin 50 annosta.
Myöhemmin tarjosimme 2000 ateriaa päivässä.
Kaaoksessa avuntarvitsijoiden määrä nousi nopeasti, -
joulukuussa 1939 heitä oli jo 40 000.
Loppukeväästä 1941 minut kutsuttiin jälleen kerran Ringelblumin asuntoon.
Getto oli ollut toiminnassa jo yli 6 kuukautta.
Ringelblum kertoi ryhmästä, joka keräsi ja talletti asiakirjoja.
Ryhmä on toiminut jo jonkin aikaa ja Ringelblum pyysi minua mukaan.
Tietysti valitsin aiheekseni keittiön.
Keittiöt kantoivat suurta taakkaa niin aliravituista työntekijöistä -
ja heidän perheistään kuin työttö- mistä pakolaisista ja paikallisista.
Keitto oli heidän ainoa päivittäinen ravintolähteensä.
Alussa halusin majoittaa kaikki!
Jouduin kestämään niin monia nälkäisten ihmisten aaltoja.
Yleiskeittiöllä oli monta merkitystä.
Ajan kuluessa siellä järjestettiin muutakin toimintaa: -
poliittista ja kulttuurista toimintaa, ja myöhemmin Kapina...
Kirjoitin öisin, koska en pystynyt kirjoittamaan illalla -
12 tunnin työpäivän ja rankkojen kokemusten jälkeen.
4. elokuuta, 1941. "Antakaa meille jotakin, armeliaat juutalaiset!"
Nämä sanat soivat lakkaamatta korvissamme.
Sanat ovat soinnukkaat.
Nälän laulua lauletaan pihoilla ja rappukäytävillä, -
ja kohta ihmiset löydetään kuolleina jalkakäytävien reunoilta.
He vaeltelevat turvonnein jaloin, anoen sääliä, -
itkien ja valittaen nälän tuomaa kipua, heidän kuolemansa aattona.
Se kummittelee jokaisen geton asukkaan painajaisissa.
Eräänlainen kuorolaulu.
Se kaivertuu ikuisesti harvojen selviytyjien muistoihin.
16. huhtikuuta, 1942
Viikko sitten kuljin Gesiowka-kirpputorin ohi.
Gesiowkassa vaihdetaan aivan kaikenlaista tavaraa.
Jotkut myyvät takkinsa vuorauksen ostaakseen sillä leipäpalasen.
Leipäpalanen ei kuitenkaan vie nälkää.
Seuraavana aamuna vatsa haluaa lisää.
Lopulta myydään talon viimeinenkin tuoli ja kenkäpari jonkun jaloista.
Niin monet keittiöllämme käyneistä ovat kadonneet.
Kokonaiset perheet ja yhteisöt, jotka tuotiin gettoon, -
tulivat soppakeittiöille ja hiipuivat silmiemme edessä.
Valitettavasti pystyimme auttamaan vain niitä, -
joilla oli toinen tulonlähde.
Mikään keitto ei olisi voinut pelastaa eniten tarvitsevia.
Työmme ainoa tulos oli ehkä kuoleman sääteleminen, -
niin, ettei koko getto kuollut yhdellä kertaa.
Sitten tuli kamala heinäkuun 22. päivä.
Joukkokuljetukset alkoivat toden teolla.
Oli keskiviikko, juutalaisten surupäivän aatto 1942.
Keittiömme Leszno-kadulla oli vielä auki, kun pidätykset alkoivat.
He tulivat kuin myrskytuuli. Sadat tunkeutuivat keittiösaliin.
Pelko ei poistanut heidän nälkäänsä.
He istuivat pöydissä likaisina, täynnä täitä, turvonneina.
Keittiöhenkilökunta tarjoili heille myös lisäannoksia.
Se oli kerjäläisten juhla; sitä näkyä ei voi unohtaa.
Joukkokuljetuksissa n. 265 000 juutalaista vietiin Treblinkaan.
9. maaliskuuta 1943 Rachel Auerbachin onnistui paeta getosta.
Hän dokumentoi salaa tapahtumia sodan loppuun asti.
Hän oli yksi vain kolmesta Oyneg Shabbes-ryhmän eloonjääneestä.
Hän oli tärkeä linkki arkiston löytämisessä vuonna 1946.
Sodan jälkeen hän keräsi eloonjääneiden todistuksia, -
ja toimi Puolan historiallisessa komiteassa.
Jad Vashemin perustuskiven laskemisseremonia, 1954.
Auerbach perusti selviytyjien todistusten keräämiseen tarkoitetun -
osaston Jad Vashemissa, Israelissa.
Hän todisti Eichmann- oikeudenkäynnissä v. 1961.
"Nyt kun katson taaksepäin näin monen vuoden jälkeen, -
uskon aliarvioineeni soppakeittiö- verkoston sosiaalisen merkityksen.
Tämän verkoston toiminnan sekä spontaanin salakuljetuksen -
ja laittoman kaupan ansiosta, -
2/3 Varsovan geton asukkaista selviy- tyi sodan ensimmäiset 2,5 vuotta."
Rachel Auerbach kuoli Tel Avivissa vuonna 1976.
Jad Vashem, Holokaustitutkimuksen kansainvälinen koulutuskeskus
Suomennos: Sonja Mattayev