Rachel Auerbach och det allmänna köket i Warszawas ghetto
"Inga ord kan beskriva det som hänt"
Rachel Auerbach Journalist och intellektuell
Född 1903, Lanowce, Östgalicien. Warszawa från 1932.
Med i rörelsen Oyneg Shabbes grundad av Emanuel Ringelblum.
Här följer Auerbachs texter från kriget.
"Ord - kanske inga ord kan beskriva det som hänt.
Min penna kan inte beskriva folkmordets grymheter.
Ändå måste jag skriva.
I denna skrift, detta vittnesbörd mot brottet, -
denna anklagelse mot mördarna, -
finner jag det enda syftet för min överlevnad.
(Rachel Auerbach, "På Warszawas gator")
Vi gick klädda i askan från den eld som förstört staden.
Ekot från flygen och explosionerna ringde i öronen.
Det var de sista dagarna i september år 1939.
Jag var hjälplös, nedbruten, desperat.
En av de dagarna fick jag höra att Emanuel Ringelblum sökte mig.
Han sände mig till Lesznogatan 40.
Byggnaden var inte förstörd och vi kunde öppna ett kök där.
Här kunde jag observera händelser -
som jag enligt Ringelblums senare instruktioner måste beskriva.
Jag vandrade bland ruinerna.
Vi letade efter kokkärl, -
tallrikar, skedar och mat. Så började det.
På sin första dag tillredde vårt kök 50 portioner.
Senare serverade vi 2000 portioner om dagen.
I kaoset steg antalet behövande snabbt.
I december 1939 var de 40 000 till antalet.
I slutet av våren, eller kanske början av sommaren 1941 -
inbjöds jag än en gång till Ringelblums hem.
Ghettot hade funnits i över 6 mån.
Ringelblum berättade om en grupp som samlade dokument.
Gruppen hade varit aktiv en tid och han bad mig gå med.
Jag valde naturligtvis köket som mitt ämne.
Köket var mycket belastat både på grund av de undernärda arbetarna -
och deras familjer och de arbetslösa flyktingarna och ortsborna.
Soppa var det enda de fick att äta.
I början ville jag gå alla till mötes.
Jag måste uthärda så många vågor av hungriga människor.
Ett allmänt kök betydde mycket.
Med tiden blev det en samlande plats för annat.
Politiska och kulturella aktiviteter.
Och senare: upproret.
Jag skrev på natten, för på kvällen efter en 12 timmars arbetsdag -
full av smärtsamma upplevelser kunde jag inte skriva.
4 augusti 1941
"Ge oss något, barmhärtiga judar!"
Orden ringer i våra öron oavbrutet.
Orden bär på en ton. Hungerns sång.
Sjungen öppet på gårdar, i trappor.
Av sådana som snart skulle finnas döda på trottoarerna.
De vandrar på svullna fötter. Ögonen letar.
De ber om misskund. De gråter och klagar.
De klagar över hungerns smärta under sin sista kväll i livet.
Den hemsöker varje invånare i ghettot: -
en slags körsång som för alltid ristats in i minnena -
hos dem som fått lyckan att överleva.
16 april 1942
För en vecka sedan passerade jag loppmarknaden Gesiowka.
Det finns knappast något som inte säljs där.
Vissa säljer fodret på sina jackor för ett fjärdedels bröd.
Men ett fjärdedels bröd fördriver inte hungern.
Magen tar emot allt och vill ha mer nästa morgon.
Till slut är det husets sista stols tur.
Det sista paret skor på fötterna.
Så många som kom till vårt kök är försvunna.
Hela familjer, hela samhällen som flyttades till ghettot.
De kom till soppköket och försvann inför våra ögon.
Tyvärr kom vi till att -
vi bara kunde hjälpa dem som hade en annan inkomstkälla.
Soppan räddade inte de mest utsatta.
Det enda vi bidrog till var möjligen -
att inte hela ghettot dog på en gång.
Vi reglerade döden.
Så kom den fruktansvärda 22 juli.
De stora deportationerna började på allvar.
Det var en onsdag, 9 av på kvällen 1942.
Den judiska sorgehögtiden.
Vårt kök på Lesznogatan fungerade ännu när gripandena inleddes.
De kom som en storm. Hundratals kom in i köket.
Rädslan minskade inte deras hunger.
Smutsiga, angripna av löss, uppsvullna satt de sig vid borden.
Kökspersonalen betjänade dem även med extra portioner.
Det var en tiggarnas bankett, en syn man inte kan glömma.
Under massdeportationen fördes ca 265 000 judar till Treblinka.
9 mars 1943 lyckades Rachel Auerbach fly från ghettot.
Hon fortsatte i hemlighet att dokumentera tills kriget tog slut.
Hon var en av tre Oyneg Shabbes- medlemmar som överlevde.
Hon var en viktig länk då arkiven upptäcktes år 1946.
Efter kriget fortsatte hon att samla de överlevandes vittnesmål, -
då hon jobbade i den Historiska kommittén i Polen.
Yad Vashems hörnsten läggs år 1954
Auerbach fortsatte att skildra Förintelsen och grundade -
avdelningen för samlingen av de överlevandes vittnesmål på -
Yad Vashem i Israel.
Hon var vittne vid Eichmann-rättegången 1961.
Då jag i dag ser tillbaka efter alla dessa år -
så tror jag att det var förhastat av mig att underskatta -
den sociala betydelsen av nätverket av allmänna kök.
Tack vare dess agerande -
och tack vare spontant smugglande och olaglig handel -
så överlevde två tredjedelar av invånarna i Warszawas ghetto -
de första 2,5 åren av kriget.
Rachel Auerbach gick bort i Tel Aviv 1976.
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7