Holokaustin opetus koulussa: Lapsuus holokaustin aikana
Lapset voivat samaistua kertomuksiin lapsuudesta.
Se herättää heissä mielenkiintoa ja empatiaa.
Leo Laufer oli vankina Lodzin getossa 17-vuotiaana.
Hänen todistuksensa auttaa meitä ymmärtämään, -
miten vaikeiden tilanteiden edessä hän oli.
Eräs ei-juutalainen ystäväni asui viereisellä kadulla, -
nimeltä Goplanska.
Meidän katumme, Dolna, oli getton viimeinen katu.
Asuimme aivan Dolnan ja Zgierskan kulmassa.
Kun getto suljettiin, päätin ottaa riskin ja mennä piikkiaidan yli.
Keskustelin siitä ystäväni äidin, Stanislava Grabovskan, kanssa.
Meillä oli ollut tapana pelata jalkapalloa kadulla.
Sanoin hänelle, että jos hän haluaisi tienata vähän rahaa, -
hän voisi salakuljettaa ruokaa gettoon.
Se oli hyvin vaarallista sekä minulle että ystäväni äidille.
Olin valmis ottamaan riskin, koska perhe oli nälkiintymäisillään.
Niinpä aloimme salakuljettaa.
Sitä kesti kesäkuusta lokakuuhun 1940.
Totta puhuen perheelläni oli tuona aikana kesä-lokakuussa 1940 -
enemmän ruokaa kuin meillä oli ollut ennen sotaa.
Leon todistus kertoo hyvin gettojen tilanteesta -
etenkin nälkiintymisen ja salakuljetuksen näkökulmasta.
Opettaja voi todistuksen pohjalta kysyä -
aikuisten ja lasten rooleista getossa.
Miksi lapset alkoivat salakuljettaa?
Mitä ristiriitoja vanhemmat kokivat salliessaan salakuljetuksen?
Leon vanhemmat ja kaikki sisarukset murhattiin holokaustissa.
Leo oli perheensä ainoa eloonjäänyt.
Opiskelin. Optimistisesti ajattelin sodan päättyvän puolessa vuodessa.
Oikeastaan epätoivoisesti toivoin sodan päättyvän vuoden kuluessa.
Voisin opiskella. Puola palautettaisiin ennalleen.
Jos en pääsisi kokeita läpi ennen sitä, yrittäisin uudelleen.
Opiskelin koko sodan ajan. Heräsin aikaisin aamulla.
Rekat tulivat hakemaan juutalais- työläisiä n. klo 5-6 aamulla.
Nousin aamulla klo 3 opiskelemaan pariksi tunniksi.
Sitten tein muiden työläisten kanssa 10-12 tunnin työpäivän.
Ongelma oli se, ettei kukaan voinut auttaa minua -
matemaattisissa ongelmissa.
Oscar Pinkus joutui Losice-geton vangiksi ollessaan 14-vuotias.
Hän pakeni perheineen getosta ja he selviytyivät holokaustista.
Oscarin todistus antaa meille syvem- pää ymmärrystä lasten tilanteesta.
Miten pakkotyö vaikutti lapsiin?
Millä muulla tavoin lasten oli pakko osoittaa kypsyyttä?
Hänen todistuksensa voi kertoa myös vastarinnasta ja sankaruudesta.
Miksi Oscar halusi itsepintaisesti jatkaa opiskelua? Oliko hän sankari?
Tarkoittaako se, että hän vastusti?
Mitä se kertoo hänen uskostaan tulevaan?
Livia muistaa hänen ja vanhempiensa Rachel ja Nathan Wolfin -
karkotuksen Auschwitziin. Livia oli tuolloin 16-vuotias.
En koskaan unohda sitä, kun meidän piti poistua junasta -
ja kuulimme ääniä ulkoa.
Isäni halasi minua lujasti, melkein kuristaen, suuteli minua, -
ja sanoi "Hyvästi. Pidä huoli itsestäsi!".
Hän tiesi kuolevansa.
Kun ovet avautuivat, näimme variksenpelättimen näköisiä, -
hulluilta näyttäviä vankeja raitavaatteissa.
Näimme myös jättikokoisia koiria ja upseereita. Oli yö.
Minut erotettiin äidistäni.
Hän oli siskoineen toisella ja minä toisella puolella.
Ajattelematta juoksin hänen luokseen.
Silloin Mengele iski minua päähän.
Kaaduin. Hän katsoi minuun, meni pois ja jätti minut siihen.
Livian todistus on monivivahteinen.
Hän ei puhu paljoakaan, mutta hä- nen kehonkielensä puhuu puolestaan.
Tämä fyysinen ulottuvuus on yksi -
eloonjääneiden todistusten vahvuuksia.
Livia puhuu monista aiheista, joita käsittelemme holokaustiopetuksessa.
Hänen henkilökohtaiset muistonsa kuitenkin elävöittävät kertomusta.
Livian todistuksen pohjalta voidaan käsitellä eroa; -
Mitä tapahtui lapsille, kun heidät erotettiin perheistään ja tuestaan?
Miksi Livia muistaa vuosienkin jälkeen tarkasti isänsä sanat eron hetkellä?
Voimme pohtia, mitä isä tarkoitti sanoessaan "pidä huoli itsestäsi".
Livian isä murhattiin kaasukammioissa.
Livian todistusta voi käyttää pohjana -
Auschwitzin valintaprosesseista keskustellessa.
Voisimme esimerkiksi kysyä, -
olisivatko juutalaiset voineet ym- märtää valintaprosessin merkityksen -
natsien tehdessä kaikkensa peittääkseen totuuden.
Eloonjäneiden todistuksia on käytetty useasti opetuksessa -
tasapainottamaan historiallista ja emotionaalista näkökulmaa.
Näissä todistuksissa korostuu lapsuus holokaustissa.
Jad Vashemin netissä ja YouTubessa on monia muitakin todistuksia.
Jad Vashem, Holokaustitutkimuksen kansainvälinen koulutuskeskus
Suomennos: Sonja Mattayev