Tulen kosketus sytyttää.
On hyvin erikoista, -
että monien varhain lapsena uskoon tulleiden lähetystyöntekijöiden -
elämänkaari on tuottanut paljon hedelmää Jumalan valtakuntaan.
Mennään nyt Seurakunnan merkitys -pääotsikon alle.
Tiedän, että seurakunta voi olla hyvin monimuotoinen.
Pitkällä, 34 vuotta kestäneellä virkaurallani luterilaisena pappina -
olen nähnyt erilaisia seurakuntia kirkossa, -
mutta vaimoni kanssa elimme yhteiskristillisinä alusta loppuun, -
hänen kuolemaansa asti. Yhteys helluntai- ja vapaakirkkoon -
sekä metodistien, baptistien ja adventistien kanssa -
on ollut luonnollista rukousyhteyttä ja Sanan yhteyttä.
Elämänmuoto kirkossa muuttui, -
kun Hengen uudistus kirkossa -liike alkoi vaikuttaa 70-luvun lopulla.
Siinä tuli hyvin monille kirkon virassa oleville -
sielunhoito ja esirukous elämäntavaksi.
Ei oikeastaan ollut tilaisuutta, ettei joku pyytänyt rukousta tai sielunhoitoa.
Joskus herätyksen aikana ne illat venyivät hyvinkin pitkälle.
No, tuo yhteys eri kirkkokuntien ja seurakuntien kanssa -
voisi olla hyvinkin syvällistä Hengen yhteyttä.
Olen kokenut sitä monissa eri maissa, -
jopa Kanadassa. Siellä olivat suomalaiset -
koonneet sellaisen suomalaisten evankelioimisryhmän.
Se oli tietynlainen yhdistys ja pyysi eläkkeellä olevia luterilaisia pappeja -
sinne kesäksi palvelemaan, ja siellä myöskin olin.
Ja sitten siellä helluntaipastori, jolla oli pieni seurakuntakin, -
sanoi: "Kuule, Oiva, minä lähden pariksi viikoksi lomalle.
Tulisitko sinä helluntaipastoriksi?"
Ajattelin, että se nyt oli jotenkin erikoista.
Suomessa tämä erilaisuus on mennyt vuosikymmenten aikana niin pitkälle, -
että pyyntö tuntui vähän erikoiselta.
Tiedätkö, kysyin siltä seurakuntayhteisöltä, -
siltä porukalta, joka minut sinne pyysi, -
mitä he siitä ajattelivat. "No, mehän ollaan täällä yhtä. Sen kun menet."
Siis helluntaiseurakunta hyväksyi ja nämä luterilaiset hyväksyivät.
Ajattelin, että millainen rakkaus suomalaisilla oli keskenään siellä.
He olivat niin paljon läheisempiä, vähän niin kuin alkuseurakunnassa.
Käytiin kodeissa, toinen toistensa luona, ja osallistuttiin.
Niinpä siellä monesti tavanomaisissa jumalanpalveluksissa -
istui yhtä lailla myös helluntaikirkon ihmisiä.
Tätä ollaan kaivattu. Rukouspiirissämme on ollut -
alusta asti, 70-luvulta lähtien ihmisiä eri ryhmistä, -
eikä ole kyselty, että mihinkäs seurakuntaan sinä kuulut.
On luonnollista, että jokaisella on hengellinen koti, -
se, mihin on jostain syystä johdatus vienyt, -
jossa on tullut uskoon tai kokenut ihmeitä.
Tuon taustayhteisön leimaaminen on toisaalta vahinko, -
sillä kun meillä on keskenämme opillisia tai periaatteellisia eroja, -
niin silloin Jeesus tulee jaetuksi.
Eli Kristus-ruumiin jäsenyydessä, uskossa olevien ihmisten elämässä -
pitäisi olla tavallaan sama sävel ja sama elämäntarkoitus.
Se ei ole ollut helppoa, sillä muistan, että noiden vuosikymmenten aikana -
jotkut herätyksen aikana uskoon tulleet -
siirtyivät toiseen seurakuntaan joidenkin oppien takia.
Tällainen jakaantuminen on varmasti ollut Taivaan Isän silmissä vaikea asia.
Kun uskonnonvapaus tuli 1920-luvulla, -
syntyivät nämä monet erilaiset vapaat suunnat, kirkkokunnat, -
eli ne virallistettiin.
Monet yhdistyspohjalta, mutta sen jälkeen niistä muodostui kirkkokuntia.
Mutta se, mitä varten seurakunta varsinaisesti on olemassa.
Alkuseurakunta sai kokea sen synnintunnon.
Eli kun nuo ihmiset saivat täyttyä Pyhällä Hengellä helluntaina, -
he puhuivat kielillä, niillä kielillä, -
joita sinne kokoontuneet ihmiset äidinkielenään puhuivat.
Hyvin monia eri kieliä.
Mutta Pyhän Hengen vaikutus jatkui silloin helluntaisaarnassa -
sillä vakavalla merkityksellä, että Pietarin puheen jälkeen, -
jossa on toistakymmentä raamatunkohtaa, -
nuo ihmiset, jotka sen kuulivat, saivat syyllisyydentunnon.
Raamattu sanoo "piston sydämeensä". "Mitäs meidän pitää tekemän?"
Ja siinä neuvoksi tuli, -
että tulee kääntyä Herran Jeesuksen puoleen ja ottaa kristillinen kaste.
Ja siinä yhteydessä tuo 3 000 ihmisen uusi elämä -
Jeesuksen Kristuksen seuraajana levisi valtavan voimallisesti.
Heitä tuli uskoon päivittäin tuhansia lisää.
Erityistä oli, että he pitivät kaikkea yhteisenä.
Jos jollakin oli varallisuutta ja omaisuutta ja toiselta puuttui, -
niin eipä puuttunut kauaa.
He pysyivät apostolien opetuksessa, keskinäisessä yhteydessä, -
leivän murtamisessa eli ehtoollisessa ja yhteisessä rukouksessa.
On merkillistä, että se kaikki, mitä alussa oli, -
uudistuu usein herätysten aikana.
Eli tulee Jumalan sanan nälkä ja opettajia, jotka ohjaavat -
Jeesuksen seuraamiseen Sanan pohjalta uskossa, -
mutta tulee myöskin valtava rukouksen henki, -
eli halu rukoilla ihmisten ja asioiden puolesta.
Eli tulee uudella tavalla aikaa Jumalalle ja lähimmäisille.
1970-luvun loppupuolella ja siitä vuosia eteenpäin -
sain olla Keski-Suomessa sellaisessa herätyksen ajassa, -
jolloin seurakuntaelämä uudistui monin paikoin.
Erityisesti Kokkolassa, -
mutta samoihin aikoihin Yli-Vainio järjesti tilaisuuksia Seinäjoella, -
Vaasassa ja Jyväskylässä.
Se on erityinen kolmio, johon koin Jumalan laskeneen -
Pyhän Henkensä vaikutuksen ihmisten keskuuteen.
Monet itkivät: "Voinko vielä saada syntejäni anteeksi?"
Monet pyysivät, että rukoiltaisiin. Se oli niin luonnollista, -
että kotini ovet kävivät monesti ja puhelin soi paljon.
Aikaa kului aamusta iltaan, ja vapaapäivät erityisesti.
Eli tuo aika on mielenkiintoista sikäli, -
että seurakuntaelämä alkoi viritä palavaksi.
Herran Henki alkoi vaikuttaa myös erilaisten armolahjojen muodossa, -
mutta erikoista oli se, että tuo ns. mersuherätys -
keräsi Kokkolassa luterilaisen kirkon täyteen ihmisiä.
Perjantai-iltana, lauantaipäivänä -
ja sunnuntaina iltapäivään saakka oli paljon raamattuopetusta.
Tuo aika oli merkillistä, kun minut oli pyydetty sinne -
120 kilometrin päästä luterilaisesta Kyyjärven seurakunnasta, -
jossa myöskin oli herätyksen aika, -
ihmisiä tuli uskoon monessakin sukupolvessa, -
ja Jumala antoi armossaan tapahtua myös ihmeitä, paranemisihmeitä.
Tuo aika oli mielenkiintoisinta ja siunaavinta koko pappisurallani.
Jossain vaiheessa tuli kehotus.
Suomen lapsievankelioimisyhdistyksen toiminnanjohtaja Kusti Matero -
vieraili Kyyjärvellä ja sanoi, -
että tuo yhdistys pitäisi saada vähän kirkollisemmaksi.
Tulin huomaamaan aikaa myöten, -
että tämä pyhäkouluyhdistys oli saanut vahvan jalansijan -
lasten raamatunopetuksessa luterilaisessa kirkossa.
No, hän palasi asiaan, -
ja jostain syystä tuosta useiden vuosien herätyksen keskeltä -
sain tuon työn sydämelleni, -
sillä olin saanut tulla uskoon lapsena, ennen kouluun menemistä.
Kyläkoululla tilaisuudessa puhuja oli kysynyt, haluaisiko joku tulla -
Jeesuksen seuraajaksi, ottaa Jeesuksen sydämeensä.
Olin silloin pieni poika, alle seitsenvuotias, -
ja olin halukas tuohon.
Ja hyvänen aika, se oli tilaisuus, -
josta toisenlainen elämä alkoi.
Äitini osti minulle Raamatun, ja yllättäen luin sitä -
ihan oppiakseni tuntemaan Jeesusta enemmän.
Samalla rukouselämä ihan koko kylän puolesta oli luonnollista.
Tunsin niitä taloja ja ihmisiä, -
ja vielä kun muutimme paikkakuntaa ja opimme tuntemaan sen ihmisiä, -
taas tuo pienen lapsen rukouselämä otti huomioon paikalliset ihmiset.
Herran Henki vaikutti sen, että se tuli syttyi.
Hän, joka meissä asuu, saa aikaan sen, että meidän henkemme yhdessä -
Pyhän Hengen kanssa todistaa, että Jeesus on tullut elämän Herraksi.
No mutta nuoruuden vuodet veivät sen lapsuuden uskon, -
ja aikuisena Jumala uudisti sen.
Ja kun tuo muutto tuosta kirkkoherran virasta -
pieneen lapsityöyhdistykseen tuli, -
niin siinä oli 12 viikon koulutus Sveitsissä.
Ja tuon koulutuksen aluksi englannin kieleni oli hyvin heikkoa, -
mutta koulutuksen aikana se alkoi toimia niin kuin kotona tehtynä, -
eli kuultuna ja puhuttuna siitä tuli elävä kieli minunkin ajatusmaailmaani.
Ja tuossa opetuksessa oli hyvin erikoista se, -
että piti tehdä sellainen harjoitus, jossa tuodaan esille, -
miten lapsen uskoontulon tärkeys esitetään seurakunnassa.
Puolen tunnin esitys.
No, se piti englannin kielellä sitten tehdä se esitys, -
ja sitten arvioitiin, oliko se opetus onnistunut, -
mitä siinä puolessa tunnissa seurakuntaan annettiin.
Ja voitko kuvitella, se oli minulle hyvin vaikeaa.
Yritin tehdä sitä monena iltana ja vapaana aikana, -
vielä edellisenäkin iltana, ja pyysin, -
että anna minulle, Jumala, sitä viisautta, -
Danielin henkeä, Danielin, -
joka oli niin viisas antamaan Jumalan ohjeita jopa maanpäällisille johtajille.
Aamulla minulla oli tyhjä paperi ja kynä kädessä, -
ja oli merkillistä, että ne kolme asiaa, -
jotka tässäkin tuon esille, tulivat järjestyksessä hyvin helposti -
puolen tunnin opetusta varten.
Ja pieni esimerkki siitä, mitä se voisi olla.
No, se pieni, kirkassilmäinen, Jeesukseen uskova lapsi -
todistaa kavereilleen, kun on se lapsen mieli.
Kaverit saattavat sanoa, ettei tuollaista kannata puhua, -
tai jos on ihan pieniä lapsia, niin tuskin sanovat.
No, mitä se merkitsisi lapsen tulevaisuutta ajatellen, -
kun Jumalahan on uskollinen?
Lapsen tulevaisuus tuon uskoontulon jälkeen.
Voi olla, että nuoruus muodostuu erilaiseksi, se riippuu seurasta.
No entä sitten vanhempien ja lapsen välinen suhde?
Vanhemmilla on tietynlainen vastuu kasvattaa uskoon tullutta lasta, -
jos he ovat avoimia ja myönteisiä uskonasioille.
Onnellisinta on tietysti, jos myös vanhemmat ovat uskossa.
Tuo kirkassilmäinen Jeesuksen todistaja voi saada aikaan sen, -
mitä aikanaan Kokkolan herätyksestä sanottiin, -
että siellä nuoret tulivat ensimmäisinä uskoon, rippikouluikäiset, -
ja siitä johtui sitten tämä laajempi herätyksen alku.
Varmasti monesti on juuri näin, -
että jos lapsi herää ja alkaa kysellä vanhemmiltaan, -
niin vanhemmat saavat tehtävän kouluttaa tai auttaa tätä lasta.
Ja ajattele niitä tulevia elämän vuosikymmeniä!
Mikä on se turvapaikka sillä, joka on saanut lapsena -
tulla uskoon ja myöskin kasvaa uskossa!
No, se on perheelle myöskin uusi tilanne, mutta entä seurakunnassa?
Seurakunta tarvitsee paljon sellaisia ihmisiä, -
jotka ovat uusia luomuksia sisimmästä, että heitä voidaan kasvattaa.
Eli seurakunnalla on voimakas kasvatustehtävä siinä, -
miten Jeesus uskon alkajana ja kasvattajana voi tulla lapselle -
elävämmäksi niin, että hän nuoruudessaan ja aikuisuudessaan -
saa kasvamaan sen kylvön, jonka alku on Jeesuksen antama.
Jeesushan sanoi: -
"Minä olen ovi. Jos joku minun kauttani menee sisälle, hän pelastuu."
Ja hän on käyvä sisälle. Mihinkäs hän kävikään sisälle?
Yliluonnolliseen uskonelämään, ja käyvä ulos.
Jeesus lähetti näitä uskovia ulos, -
ja siellä he saivat kantaa hedelmää Jumalan valtakuntaan.
Eli seurakunnan merkitys ei ole ainoastaan se, -
että lapset pääsevät sisälle Jumalan valtakuntaan, -
vaan myös se, että lapset kasvavat ja perheet saavat rohkaisua siihen, -
että lapsi elää uskonelämää siellä perheen keskellä.
Eli perhetyö, jossa lapsia ei jätetä niin kuin sivuun, -
vaan Markuksen evankeliumin luvussa 10 sanotaan: -
"Ja he toivat hänen tykönsä lapsia, -
että hän koskisi heihin; mutta opetuslapset nuhtelivat tuojia.
Mutta kun Jeesus sen näki, närkästyi hän ja sanoi heille: -
'Sallikaa lasten tulla minun tyköni, älkääkä estäkö heitä, -
sillä senkaltaisten on Jumalan valtakunta.
Totisesti minä sanon teille: joka ei ota vastaan Jumalan valtakuntaa -
niin kuin lapsi, se ei pääse sinne sisälle.'
Ja hän otti heitä syliinsä, pani kätensä heidän päällensä ja siunasi heitä."
Tuollainen kuningasten Kuningas, Herra Jeesus Kristus, -
jolla on Raamatun mukaan kaikki valta taivaassa ja maan päällä, -
tuli Isän tahtoa tuomaan ja myöskin täyttämään sitä.
Kun opetuslapset olivat tuossa kohtaa vielä jollain tavalla keskeneräisiä, -
niin Jeesus joutui opettamaan: "Sallikaa lasten tulla, -
älkääkä estäkö. Senkaltaisten on Jumalan valtakunta."
Vielä pieni esimerkki Joutjärven seurakunnasta.
Aikanaan tapahtui näin, se oli siellä 70-luvun loppupuolella, -
ei kun 80-luvun puolella se oli.
Siellä oli lasten kasvattajia opettamassa Kusti Matero, -
tämän Suomen lapsievankelioimis- yhdistyksen toiminnanjohtaja.
Hän oli amerikkalainen mies, suomalaisen perheen lapsi, -
kuitenkin iäkäs ihminen, ja heillä oli nuoria lapsia itsellään.
Hänet oli pyydetty lasten kristillisen kasvatuksen ohjaajien -
opettajaksi sinne kirkkoon.
Oliko näitä opetusta saavia 30―40, -
en tarkkaan sitä tiedäkään, kun kuulopuheelta tämän kerron, -
mutta siellä oli myöskin varmasti useampi sata lasta.
Ja hän oli ihmeissään, kun hänellä oli pienet näyttövälineet, -
flanellikangas ja Jeesuksen ja opetuslasten kuvia, -
ja hänen piti sitten opettaa näille. Ja opetuksen jälkeen hän koki, -
että täytyy tehdä alttarikutsu, eli siis sanoa, -
joka tahtoo ottaa Herran Jeesuksen Kristuksen oman elämänsä -
Herraksi ja Vapahtajaksi, niin hän saa sen todellisuuden, -
jossa tämä opetuksen sisältö vasta tulee eläväksi.
Ja kun hän tuon alttarikutsun sanoi, -
niin toistasataa lasta nousi ylös.
Ja hän koki sen tilanteen sellaisena, nyt he seuraavat toisiansa.
Hän istutti heidät alas ja sanoi: "Tämä on sinun ja Jeesuksen välinen asia", -
ja teki alttarikutsun uudelleen. Toistasataa lasta nousi.
Hän laittoi heidät vieläkin istumaan ja sanoi, -
että tässä on kokonaan kyse siitä, että Jeesus haluaa tulla teidän elämäänne.
Kolmannellakin kerralla tuli toista sataa lasta. Voitko kuvitella?
Yli 10 vuotta myöhemmin Joutjärven seurakunnassa -
oli lukuisia nuorten raamattupiirejä. Ei ollut sählypiirejä.
Totta kai seurakunnissa saa olla tällaisia urheilullisiakin piirejä -
tai pelipiirejä, mitä ne sitten ovatkaan, mutta joka tapauksessa -
noille nuorille järjestettiin Joutjärven kirkossa -
ilmeisesti likimain 10 vuoden ajan nuorten pääsiäisajanvietto.
Vähintään kolmena päivänä Joutjärven kirkko tuli täyteen nuoria.
Heille oli järjestetty majoitusmahdollisuudet kouluille, -
patjoja ja jotain ruokailumahdollisuuksia.
Eli vuodesta toiseen valtava määrä nuoria.
Eräässä tilanteessa, kun olimme siellä alttarilla -
rukoilemassa näiden nuorten puolesta sielunhoito- ja esirukoustehtävissä, -
minäkin mukana, niin siinä yhteydessä tuli esiin, -
että olisiko joku halukas, jos Jumala kutsuu, -
että lähtisi lähetystyöhön, tuletteko siunattaviksi?
Olimme aivan ihmeissämme, me pastori ja nuoriso-ohjaaja, -
että likimain sata nuorta oli antanut sydämessään tilaa -
mahdolliselle lähetystehtävälle Suomen ulkopuolella.
Lapsityö ja nuorten työ menestyivät siellä.
Suomen lapsievankelioimisyhdistys jatkaa toimintaansa -
Suomessa nykyään Lasten mission nimellä.
Pyhäkoulut ovat hyvin harvinaisia.
Lasten kasvatus jopa seurakunnissa, saati perheissä, -
on niin vaikeaa, että luen vielä täältä Vanhasta testamentista: -
"Mitä olemme kuulleet, minkä olemme saaneet tietää -
ja mitä isämme ovat meille kertoneet, -
sitä me emme heidän lapsiltansa salaa, -
vaan me kerromme tulevalle polvelle Herran ylistettävistä teoista, -
hänen voimastansa ja ihmeistänsä, jotka hän on tehnyt.
Hän asetti todistuksen Jaakobiin, hän sääti Israeliin lain -
ja käski meidän isiemme julistaa ne lapsillensa, -
että jälkipolvi saisi ne tietää, -
saisivat tietää vastedes syntyvät lapset, ja nekin nousisivat -
ja kertoisivat niistä lapsillensa.
Niin nämä panisivat uskalluksensa Jumalaan -
eivätkä unhottaisi Jumalan tekoja, -
vaan ottaisivat hänen käskyistänsä vaarin.
Ja niin ei heistä tulisi, niinkuin heidän isistänsä, -
kapinoitseva ja niskoitteleva polvi, -
sukupolvi, jonka sydän ei pysynyt lujana -
ja jonka henki ei pysynyt uskollisena Jumalalle." Aamen.
Tämä Sanan kohta, ja vielä rukoilemme.
Elävä Jumala, Sinä, joka annat lasten syntyä tähän maailmaan.
Suo myös, että he tulisivat tuntemaan Jumalan mahdollisimman aikaisin, -
niin että tuon yhteiskunnan sosiaalisen työn -
ei tarvitsisi koko ajan kärsiä niistä ihmisistä, -
joiden elämä on murtunut ja elämä ilman Jumalaa toivotonta. Aamen.
Tekstitys: Anni Lähteenmäki