Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Kun Kari joutui koulussa kiusatuksi, hän päätti kovettaa itsensä.
Tästä lähti todella monen vuoden rankka putki, -
joka katkesi vasta telkien takana.
Jumalan Sanasta Johanneksen evan- keliumin 1. luvusta jakeesta 12: -
"Mutta kaikille, jotka ottivat hänet vastaan, -
hän antoi oikeuden tulla Jumalan lapsiksi, -
kaikille, jotka uskovat häneen."
Paavon kanssa juteltiin alussa ennen tilaisuuden alkua.
Munkin tilanne oli se, että kun tulin siihen pisteeseen, -
että tarviin apua, en tuntenut Jeesusta persoonana.
En tiennyt, mihin Hän pystyy, mutta mulla oli teologinen tieto, -
että kukaan tai mikään muu ei voi mua auttaa.
Kun ensimmäistä kertaa rukoilin: "Jeesus, tuu mun sydämeen. -
Anna mulle synnit anteeks'," niin se tapahtui.
Ajattelin elämäni kivuissa ja niissä tilanteissa, -
että mun elämäntapojen pitäis' muuttua. Jumala näki tarkemmin.
Mun pitää saada synnit anteeks' ja uudestisyntyä ylhäältä.
Tänäkin iltana se on mahollista.
Tänäkin iltana se on mahollista meille kaikille.
Kun Hän antaa Jumalan lapsen oikeuden ja voiman, Hän ei hylkää.
Hän on luvannut pitää joka päivä sinusta huolta.
"En milloinkaan sua hylkää enkä milloinkaan sua jätä."
Sinulle, Jumalan lapsi, se on ihan varmasti voimassa oleva totuus.
Ja sä, joka et oo uskossa, muista tämä!
Kaikille, jotka ottivat Hänet vastaan, Hän antoi sen voiman.
Luultavasti yks' isoin asia mulla oli -
mun vanhempien muutto Tampereelta Kuopioon.
Se aiheutti sen, että jouduin koulussa kiusatuks'.
Mä halusin täysin muuttaa, mutta koulumaailma on joskus aika kylmä.
Kiusaamista kesti oikeastaan vain 2 päivää.
Sen jälkeen mä päätin, että kukaan ei hypi mun silmille.
Kovetin itteni ja heitin elämäni ylle roolin. Rooli lähti menemään.
Huomasin itestäni, että olen kohta kiusaaja.
12-vuotiaasta asti rupesin vetämään viinaa viikonloppuisin.
16-vuotiaana aloin vetää pilvee. Meitä oli 4 kaveria.
Minä ja 3 muuta. Kaikki nää kolme on kuolleet.
17-vuotiaana tulivat suonensisäiset aineet.
Rupesin aika nopeesti rahoittamaan oman käytön myynnillä, -
salakuljetuksella ja muilla rikoksilla.
20-vuotiaana jouduin eka kerran vankilaan tosi rankka putki takana.
Varmaan kahden vuoden oikein kuuri.
Jouduin törkeistä huumausaine- ja omaisuusrikoksista linnaan.
Menin heti päihteettömälle osastolle, missä alistuin testeihin, -
käytänkö aineita, mutten saanut mitään tilalle, -
kun annoin elämäni pois. Aineet oli olleet mulle 24/7 jo monta vuotta.
Ei mitään tilalle. 4 kuukautta jaksoin kuivilla. Sitten ratkesin.
Lopputuomio suljetulla osastolla. Siviiliin tullessa päätin: -
ei enää ikinä vankilaan ihan siinä äänensävyssä.
Meni vain 1,5 vrk. Oli rahat ja aineet loppu.
Oltiin kaverin kanssa keikalla. Nilkka murtui kahdesta kohtaa -
ja sama rata jatkui. Sitten taas vankilaan vuonna -92.
Taas siviiliin. Lyhyt pätkä siinä välissä.
Vuonna -93 23-vuotiaana elämässäni oli finaalit vedetty.
En odottanut siltä yhtään mitään.
En uskonut näkeväni edes 30 ikävuotta.
Tähän mennessä on kuollut yhdestä kaupungista yli 70 kaveria.
Keväällä -93 tutustuin yhteen naiseen, Heidiin.
Hän oli ollut pienenä uskossa, täyttynyt Pyhällä Hengelläkin.
Yläasteella oli tullut asioita, mitkä loitonsivat sitä elämästä.
Minuun törmätessään se oli 24-vuotias, aika alkoholisoitunut.
Alkoi mun kanssa käyttää aineita.
Kesällä -93 yhtenä yönä se sanoi mun kämpillä näin: -
"Kokeile Jeesusta. Ei maksa mitään ja on mielettömät fiilikset."
Suutuin. Tajuutko, pönttö, mitä sä puhut?
Oon 10 vuotta vetänyt omat ja varas- tetut. Ja nyt ei maksais' mitään?
Mentiin myöhemmin kihloihin. Jouduin 3. kerran vankilaan -
ja toivottavasti viimeisen. Yleensä se ajatus on pois päästessä, -
mut' olin väsynyt. Aineet ei antaneet mitään. Mikään ei kolahtanut.
Heidi tuli tapaamaan mua ja toi hengellisiä kasetteja, kirjoja -
ja Raamatun. Hävetti törkeesti se Raamattu tapaamispöydässä.
Äijät katteli mustaa tiiliskivee.
Heidi kertoi, että hän teki tilinteon elämästään, saavutuksistaan: -
menettänyt uskonsa, vanhempien luottamuksen, -
hommannut ammatin, mutta alkoholisoitunut.
Osoitti mua, että mun kanssa hä- nestä on ollut tulossa narkomaani.
Ei syyttänyt mitenkään, mutta totes' sen. Ja se oli totta.
Kun hän meni nukkumaan tilinteon jälkeen, hän sanoi vaan: -
"Herra, anna mun kokea niitä juttuja, mitä sain kokea pienenä."
Aamulla ei tehnyt mieli tupakkaa, viinaa eikä aineita -
ja tuli tapaamaan mua vankilaan. Viikko siitä heräsin sellissä.
Se oli 2.12.1993. Tuntui, että 100- kiloinen äijä istuu rintakehällä.
Ite painoin 57-60 kg ja luulin sitä järkyttäväksi tankiksi, -
mutta oon pian ite 100-kiloinen ja hoikka mieshän minä oon.
Ihan järkyttävä tuska! Mitkään aineet ei olleet sitä oloa antaneet.
Päätin, että jos sinä iltana ei muutosta tule, hirtän itteni.
Ei mun elämä voi päättyä haisevaan vankiselliin! On oltava jotakin!
Mun kaveri, uskoon tullut Pekkarisen Juki, oli samassa talossa.
Menin sen selliin ja pyysin rukoi- lemaan puolestani. Ei se luvannut.
Pyysi itekseen rukoilemaan. Tiukka- kuntoinen, nosti 150 kg penkistä.
Ihme heppu. Raamattu pöydällä etkä vedä enää roipetta. Auta mua!
Kyllä minä olin rukoillut, tänikäinen kaveri.
Äiti opetti pienenä "Levolle lasken Luojani, armias ole suojani."
Olin rukoillut monesti ja aina sanonut Jumala tai taivaan Isä.
Onneks' Juki sanoi, että istu sängylle, niin rukoillaan sitten.
Ei näytä pastorilta vieläkään. Ajaa Harlikalla ja tötteröparta.
Huipputyyppi. Istuttiin sängyllä ja eka kertaa rukoilin tosissani.
Ensimmäistä kertaa sanoin: "Jeesus, anna mulle anteeks'. -
Tuu mun sydämeen ja muuta se.
Mä oon tuhonnut oman elämäni ja muitten elämää.
Mä en halua tehdä sitä enää. Auta mua."
Moneen vuoteen en voinut itkeä. Aineet oli muuttaneet mua.
Olin kovettanut itteni tekoihin, mitä en enää tekis'.
Puoli tunti itkin siinä ja sen jälkeen tiesin olevani vapaa.
Yks'kään piikki ei minuun tuu - eikä oo tullut.
Järki tai lääketiede ei voi sitä selittää.
Niin vaan kävi. Viime joulukuun 2. päivänä siitä tuli 18 vuotta.
Ja hihat on kuivat.
Kiitos, Kari!
Lyhyen ajan sisällä Kaarina hautasi ensin isänsä, sitten äitinsä.
Vaikka vanhemmat lähtivät, heidän rukouksensa jotenkin jäivät.
Ennen kuin sain ottaa Jeesuksen vastaan, kuljin maailman teillä.
Elin elämää. Ulkoisesti kaikki oli hyvin.
Loistavasti oli minun elämä. "Sillä on loistavasti asiat."
Sitten siellä neljän seinän sisässä sydän huusi tuskaa ja hätää.
Omissa voimissaan yritti mennä eteenpäin -
ja luuli tietävänsä kaiken, luuli osaavansa kaiken, -
luuli selviytyvänsä kaikesta itse.
Minulla oli rukoilevat vanhemmat, isä ja äiti.
Kotoa olin saanut elämän evääksi paljon rakkautta, -
mutta minä kuljin siellä maailman teillä.
He sydän tuskassaan huusi Jumalan puoleen minun puolestani.
Jumala näki minun tilanteeni. Hän näki uppiniskaisuuteni.
Hän kiristi otettaan minun kohdallani.
Hän otti pois ensin isän ja pari viikkoa myöhemmin äidin.
Isän kummulta eivät olleet vielä kukkaset kuihtuneet, -
kun laskin äitini siihen isän viereen.
Minulla on veli, -
joka oli oivaltanut tämän asian ensin: -
meiltä on loppuneet rukoilijat.
Vuosi sen jälkeen, kun olimme isän ja äidin haudalla olleet, -
keväällä veljeni sai ottaa armosta pelastuksen vastaan -
ja minä syksyllä marraskuussa. Oli vuosi 1998.
Ne rukoukset. Kiitos isälle ja äidille!
He jaksoivat rukoilla meidän puolesta. He uskoivat, -
että Jumala ajallaan vastaa rukouksiin.
Täällä pyhässä kirjassa on siitä lupaus.
Rukousten lapset eivät joudu hukkaan.
On ollut armoa armon päälle. Kiitos Jumalalle!
Vieläkin ennen uskoontuloani -
minulle lähetettiin kotiin ihminen.
Jumalan ihminen, joka toi sanoman ja kysymyksen: -
"Tahdotko sinä, Kati, ottaa vastaan Jeesuksen sydämeesi?"
Voi hyvänen aika! En oikeastaan tuntenut edes häntä -
ja ajattelin, mitä hän täällä tekee.
Hän ei hellittänyt, ei antanut periksi.
Missä minä olisin, jos hän olisi antanut periksi ja lähtenyt pois?
Hän kysyi uudestaan: "Tahdotko antaa elämäsi Jeesukselle?"
Siinä vaikeroin ja kysyin: "Olisiko se minulle mahdollista?"
Ja niin siinä siunattiin minut taivastielle.
Kevein askelin läksin kulkemaan eteenpäin.
Ei ollut ahdistusta, ei ollut pelkoa.
Ei tarvinnut enää elää kulisseissa.
Sain lähteä elämään Jumalan kunniaksi.
Sain lähteä kertomaan, että Jeesus Kristus, Jumalan Poika elää.
Hän on kuollut puolestani, viitoittanut iankaikkisen elämän tien.
Tie, joka vie kerran taivaaseen.
Minun elämässäni on ollut murheita.
Ei aina ole päivä paistanut, mutta kenenkäs elämässä se paistaisi.
Kun sain ottaa Jeesuksen elämääni, niin kuvittelin, -
että elämä on loistokasta nyt. Kaikki on aina hyvin.
Mutta elämä on vaan vaikeutunut.
Mistähän se mahtaa johtua?
Mutta minä saan kulkea Kuninkaan johdatuksessa.
Jeesus on Kuningas ja minä tahdon seurata Häntä.
Minä tahdon rukoilla ja nyt olen itse samassa tilanteessa.
Sydän tuskaa täynnä huudan Jumalan puoleen.
Minun lapseni ei tunne Sinua. Ymmärrän sen tuskan, ahdistuksen, -
mikä oli vanhemmillani, kun he huusivat minun puolesta Jumalaa.
Tuntuu välillä niin, että aivan tukehtuu.
Että ei jaksa eteenpäin, kun katsoo lastansa ja perhekuntaa.
Mutta tämä kirja lupaa.
Tämä kirja lupaa, että rukousten lapset eivät joudu hukkaan.
Minä uskon Kaikkivaltiaaseen Jumalaan.
Uskon Jeesukseen Kristukseen, Jumalan Poikaan.
Ajallaan Hän pelastaa.
Minä saan nostaa käteni taivasta kohti ja kiittää.
Kerran saamme olla yhdessä iankaikkisuudessa.
Nyt kun elämääni jatkan, tahdon kertoa.
En tahdo olla hiljaa, vaan kertoa Jeesuksesta, joka rakastaa.
Hän rakastaa jokaista. Minua ei pitele mikään.
Se on tärkein tehtäväni elämässä. Jeesus rakastaa sinua!
Jeesus rakastaa minua ja voin sanoa sulle ystävä: -
"Älä väsy rukoilemaan." Minä olen tässä -
ja melkein 50 vuotta vanhempani rukoilivat.
Rukousvastauksia ja voittoja tulee.
Jatketaan kiittäen.
Sen ajan, mikä minulle vielä annetaan tässä ajassa, -
minä tahdon sanoa Jumalalle, -
että Sinun tahtosi tie on se parhain tie.
Kun kerran minä olen siellä helmiporteilla, -
niin minä uskon, että Jeesus on siellä ojentamassa kätensä -
ja ottamassa minut vastaan. Minä haluan kilvoitella.
Minä haluan tämän ajan olla kylvämässä sitä siementä, -
joka saa kasvun aikaan -
ja joka ajallaan leikataan taivaan aittoihin.
Ja muista se! Niin minun kuin sinunkin syntisi -
on heitetty sinne armon valtamereen.
Ja Jumala sanoo: "Minä luon uutta." Niitä syntejä ei ongita pois.
Jeesus Kristus on tie, totuus ja elämä.
On ihanaa kulkea Jeesuksen seurassa. Aamen.
Pitääkö paikkansa, että myös pesäpalloilija tarvitsee -
Jeesuksen suomaa pelastusta? Mitä sanoo Veikko?
Miten se vois' pesäpalloilijoilla olla vaikeaa tulla uskoon?
Tavallisia pulliaisia ollaan, kuten te siellä, ystävät, -
penkissä ja siellä vastaanottimien ääressä.
Täytyy sanoa, että minun kohalla kuitenkin otti vähän aikaa.
Vaimo ja lapset olivat tulleet jo reilusti vuotta aikaisemmin uskoon.
Minä kinailin ja kinulin vastaan, etten teidän pippaloita tarvitse.
Menkää kaikessa rauhassa. Mutta, ystävät, -
tulee joskus hetki elämässä, jolloin joutuu tunnustamaan, -
että ei enää omilla voimilla.
Täällä on ystäviä, jotka tuntevat hieman -
pesäpalloilijoiden elämää ja taustaa.
Niin kuin muukin urheilu se on jatkuvaa yrittämistä ja ponnistelua.
Kunnian etsimistä omaan elämäänsä. Katoavan kunnian etsimistä.
Ne aikoinaan hankitut pienet lusikat ja pytyt on nyt ruostuneet.
Niillä ei ole mitään virkaa. Enhän minä niitä saa kerran -
taivaaseen, jos ja kun kostun.
Enhän niitä sinne saa mukaan eikä niitä siellä tarvita enää.
Minä jälkeenpäin olen saanut todistaa entisille pelikavereilleni, -
kun vuosien jälkeen on tavattu: "Pojat, ei siitä ole mitään hyötyä, -
vaikka te kuinka hyvin pelaisitte. Sillä ei ole mitään merkitystä, -
kun astutaan viimeiselle tuomiolle ja kysytään: -
"Mitäs olet, Veikko, tehnyt elämässäsi Jeesuksen suhteen?"
Kälviällä oli kokouksia vuonna -75.
Helenan serkku Samuli Sirén oli siellä puhumassa.
Mannisen Veikko oli mukana. He olivat eräänä päivänä meillä kahvilla.
Veikko tunnettuna sielujen pelastajana, oikein herättäjänä -
alkoi kertoa minulle tarinaa uskovasta veturimiehestä.
Meni veturin alle ja tarkasti siellä.
Eikös vaan nämä onnettomat kaverit vetäisseet tuhkaluukun auki.
Mitäs nyt tapahtuu uskovaiselle?
Vahva uskova 190-senttinen mies nousi sieltä ja sanoi: -
"Tiedättekö pojat, miten teidän kävisi, -
jos ei Jeesus olis' saanut pelastaa minua?"
Tämä kuulkaa pysäytti minut, -
miehen, joka ei välittänyt hengellisistä asioista mitään.
En siinä hetkessä, eikä illallakaan vielä, -
mutta yöllä muistan tarkasti ajan.
Klo 2.15 en ollut saanut unta. Kipuilin ja kipuilin.
Odotin jotain.
Herätin Helenan vierestäni siskonpetillä olohuoneessa.
Samuli nukkui meidän makuuhuoneessa.
Pyysin häntä rukoilemaan puolestani. Muuten matkani pää on helvetti.
Siinä hetkessä sain kokea jo jotakin siitä, -
mitä Jeesus antaa, kun Hänen puoleensa kääntyy.
Kaikeksi varmuudeksi, kun Raamattu sanoo, -
että joka tunnustaa syntinsä ja hylkää ne, hän saa armon, -
niin Kälviällä seuraavana päivänä tein julkisesti parannuksen.
Siinä sain ison joukon edessä tunnustaa, -
että Jeesus on minun Herrani.
Jos TV:n ääressä nyt on joku pesäpalloilija, -
joka vielä pelaat, juokset sen keltaisen mollikan perässä, -
kuule, on jotain tärkeämpää, vaikka se nyt tuntuisi tärkeimmältä.
Kun käännyt Jeesuksen Kristuksen puoleen, -
sä löydät rauhan, ilon sisimpääsi.
Tätä olen saanut kokea, kun olen jättänyt pelihomman.
Vaikeaa se tietenkin oli alussa. Helena tietää, -
kuinka minua vedettiin sinne mukaan.
Kiitos Jumalalle! Kun Hänen puolensa kääntyy, -
niin Hän antaa myös voiman sen päivän mukaan, mitä kukin tarvitsee.
Ystävät, tässä hetkessä tahdon julistaa entisille pelikavereille -
ja toivon, että heitä olisi mahdollisimman paljon kuulemassa: -
Kääntykää elävän Jumalan puoleen. Antakaa Hänen puhdistaa -
sydämenne kaikesta synnistä, niin löydätte levon ja rauhan sisimpään.
Kiitos ja kunnia Jumalalle siitä, mitä Hän on minulle tehnyt -
Poikansa nimessä ja veren voimassa. Aamen.
Anna sai sairauden selkäytimeen ja joutui pyörätuoliin.
Tie takaisin terveyteen oli vaikea, -
mutta rukous vei joka kerta askeleen eteenpäin.
Rauhaa vaan kaikille! Mä oon ollut hoitajana -
ja työssäni tartuntatautien kanssa tekemisissä.
Töistä sain keuhkokuumeen. Sitkeästi kävin -
hoitajan loppututkinnon luennoilla 39 asteen kuumeessa.
Tauti siirtyi jälkitautina selkäytimeen.
Yhtenä päivänä tulin kotiin töistä sohvalle istumaan.
Huomasin hetken päästä, että mä en pääse siitä enää ylös.
Hankittiin perheen kanssa mulle pyörätuoli.
Muutaman viikon pärjäsin kotona sen kanssa.
Kivut kovenivat. Lihasheikkouden takia en pystynyt syömään itse.
Äiti syötti mua ja mä olin taas kuin pieni lapsi.
Kun äiti joutui lähtemään takaisin kotipaikkakunnalleen. -
niin minä jouduin lähtemään sairaalaan.
Siellä muutamassa vuorokaudessa kivut pahenivat niin, -
että yhtenä päivänä pyörätuolissa istuessa tuntui, -
kuin rekka olis' lentänyt jalkojen päälle ja ne olis' poikki reidestä.
Mä huusin kivusta ja hoitajat siirsivät mut sänkyyn makaamaan.
Muutaman vuorokauden yritettiin hoitaa siellä kipuja, -
mutta lääkäri toi esiin, että ehkä se onkin mielisairautta.
Ne eivät suostuneet tutkimaan mua ollenkaan -
ja hoitajat alkoivat pilkata ja ivata mua.
Mua kohdeltiin tosi epäinhimillisesti. Pyysin kipulääkettä.
Ne sanoivat mun kuvittelevan kaiken. Ei me mitään anneta.
Me rukoiltiin perheen kanssa yhdessä.
Koko perhe sängyn ympärillä rukoiltiin siirtoa yliopistosairaalaan -
neurologiselle osastolle. Hetken päästä lääkäri tuli ja sanoi, -
että hän tekee lähetteen neurologiselle. Se oli rukousvastaus.
Keho oli lopussa ja kipulääkkeet niin kovia, -
että sydän ei enää jaksanut. Pelkäsin yliannostusta.
Yliopistosairaalassa rupesin saamaan opioidia -
pistoksina suoraan jalkoihin. Ne olivat kuulemma ihan lötköt.
Piti ottaa lisää magneettikuvaa ym.
Ne poissulkivat mielisairaus- diagnoosia.
Kaksi psykiatria kävi mun luona sieltä omasta paikasta.
Ne totesivat, ettei se ole henkistä.
Vasta myöhemmin selkäydin- näytteessä löytyi -
se polyradikuliittiepäily, selkä- ydinhermojuuritulehdusepäily.
Ennen kuin lähdin parantumaan, ei ollut mitään tietoa, miten mun käy.
Oli hengityshalvausoireita ja olin välillä tajuttomana kipujen takia.
Aateltiin äidin kanssa, että kokeillaan hypnoosia.
Mentiin sellaiseen psykiatriseen sairaalaan.
En ehtinyt sinne hoitolaitokseen, -
kun tuli lääkkeitten aiheuttama ylivoimainen tarve päästä vessaan.
Menin pyörätuolin kanssa niin kapeaan välikköön, -
etten päässyt enää eteen enkä taakse.
Pakko oli päästä eteenpäin.
Äiti oli vieressä ja sanoin, että nyt rukoilen Jumalalta apua.
Kiitin ja ylistin Häntä ja uskoin niin voimakkaasti Hänen apuunsa.
Lähdin nostamaan itteäni ennen voimattomilla käsillä.
Nousin pystyyn enkä tuntenut jalkojani ollenkaan.
Maa tuntui lasinsirpaleiselta.
Lähdin kävelemään tönköin jaloin, mutta mä kävelin. Kiitos Herralle!
Se oli niin ihmeellistä. Hoitaja sanoi mulle, -
että 4 kk polvet koukussa lyhentää jänteitä polven takana.
Kävelyn ei pitäisi olla mahdollista ja mä kävelin!
En tarvinnut fysioterapiaa enkä lääkkeitä.
Mä paranin ihan täydellisesti siitä. Jumalan armosta.
Laihduin tuon puolen vuoden aikana 23 kg ja se oli rankka kokemus, -
mutta Jumala kutsui mut palvelu- työhön siitä.
Se oli käännekohta mun elämässäni -
ja monelle sukulaisellekin.
Nyt saan olla tässä ja palvella omassa seurakunnassa.
Kiitos Herralle armosta ja siitä, että tänäkin päivänä parannat.
Olkaa siunattuja. Aamen.
Kiitos, Anna!
Kuten huomasit, todistuksissa on merkillinen voima.
Ne osoittavat, minkälainen Jumala meillä on.
Lähde tukemaan tätä ohjelmaa. Ruudussa on tarvittavat tiedot.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare