Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Kirsin usko oli viilennyt, mutta kristillisessä kokouksessa -
hän sai ensimmäisen kerran kokea Jumalan voiman, -
sellaisen voiman, että jalat lähtivät alta.
Aion teille nyt kertoa semmoisen tuhlaajatytön tarinan.
Nuorena tulin uskoon ja tein uskonratkaisun.
Sitten jotenkin perheen kasvaessa seurakuntayhteys jäi -
ja uskovien yhteys. Sitä mukaa sitten uskokin viileni.
Jumala ei silti unohtanut.
Jumala armossaan nosti mut vielä uudestaan vuosikymmenien päästä.
Se on jotakin niin suurta - ihmeellistä.
Minun uskoontulo oli... Olin jo naimisissa.
Olin 26-vuotias. Yksi lapsikin oli jo syntynyt. Kaikki oli ihan hyvin.
Olin ihan onnellinen.
Minun isosiskoni Liisa oli tullut uskoon.
Ja tuota, Liisa pyysi mua, kun täältä meni linja-auto Lapualle.
Se oli Yli-Vainion aikaa vuonna -79.
Liisa pyysi mua sinne kokoukseen.
En ymmärrä, miksi määkin olin linja-autossa. Mukana vaan olin.
Siellä oli urheiluhalli ihan täynnä.
Siellä mä istuin muiden joukossa. Niilon puhe pyssäytti mut -
niin täyvellisesti kuulemaan se.
Mä olin aina uskonut Jumalaan -
lapsesta asti ja rukkoilukkin. Ja saanut rukousvastauksia.
Uskoin Jumalaan, mutta siellä oivalsin, -
että pittää tehä henkilökohtainen ratkaisu.
Kysyttäessä kuka haluaa antaa elämänsä Jeesukselle -
minä olin heti käsi pystysä. Mää olin heti valmis.
Sitten menin sinne etteen. Oli paljon, jotka meni sinne.
Siellä mä eka kerran sain kokea Jumalan voimaa.
Jumala on todellinen. Jalathan siellä alta menivät.
Ihan todellisen voiman sain kokea siellä.
Niin mää tulin takaisin ja kävin kasteella.
Liityin seurakuntaan. Se oli sitä teltta-aikaa.
Kesällä oli paljon teltoissa kokouksia.
Sitten perhe kasvoi.
Määkin olin koti-ihiminen ja tykkäsin olla perheen kans'.
Mun oli hirveen vaikia yksin lähtiä.
Ja monenlaiset syytkin tietenkin, niitä syitä nyt hakia, -
mutta niin se vain seurakuntayhteys ja uskovien yhteys pikkuhiljaa jäi.
Ja niin uskokin hiipui sitten saman tien.
Toki rukoilin kyllä.
Sitten myöhemmin monia vuosia kului siitä sitten.
Elämässä tuli vaikeuksiakin sitten.
Vanhimmat lapset olivat jo aikuisiässä. Meni niin kauan aikaa.
Nuorimmainen oli 15-vuotias. Meille tuli avioero.
Tietenkinhän se on kova paikka, vaikka se oli jo ootettavissa.
Siinä ei ollut oikeastaan muuta vaihtoehtoa.
Erossa aina niin kuin pohja otetaan elämältä pois.
Se, mille oli rakentanut elämänsä, otettiin pois.
Mä kyllä järellä ymmärsin, että mä oon tehnyt syntiä, -
mutta musta ei tuntunut, että mä oon syntinen.
Minä polvistuin pyhäiltana sänkyni viereen ja rukkoilin Jumalalta: -
"Anna mulle synnintunto, että mää voi tehä parannuksen."
No, ei siinä mittään tapahtunut. Menin nukkumaan.
Nukuin tosi hyvin. En herännyt yhtään kertaa sinä yönä.
Aamulla kaikki lyötiin niskaan. Jumala oli kuullut mun rukouksen.
Tulin niin syntiseksi. Äitinä epäonnistunut, työelämässä, -
aviopuolisona, kaikessa. En löytänyt mistään...
Mut tehtiin niin syntiseksi. Olo oli niin kamala, -
etten edes muistanut semmoista Jumalalta rukkoilleeni.
Olo oli aivan hirviä. En pystynyt syömään enkä juomaan.
Ees taas kävelin tuvan lattialla. Sitten aattelin, -
että mä lähen Liisalle. Niin mää menin.
Liisalle näitä asioita puhhuin kans'.
No, Liisa sitten sanoi, että lähetähän.
Täällä on uus' pastori. Juho oli kuukautta ennen tullut Nivalaan.
Lähetään, että saat puhua Juhon kans'.
Minä sanoin, että en kai minä nyt sinne ouvon ihmisen puhheille lähe.
Liisa ei antanut periksi ja sillä oli vähän tekosyykin, -
että pittää lähtiä häntä kyytihteen tänne. Lähin kuitenkin, -
kun se olo oli niin hirvittävä. Vielä muistan tuossa etteisesäki: -
lähenkö käveleen, mutta kuitenkin menin Juhon puhheille.
Siellä oli joku nainen ja mä jouduin vähän oottamaan.
Menin kuitenkin ja Juholle selvittelin näitä asioita.
Juhohan tietenkin näki heti, että mul' on hirvittävä synnintunto.
Siinä vähän aikaa keskusteltiin, niin Juho sanoi, -
että saako rukkoilla minun puolesta? Sanoin, että joo.
Sitten pyysi Liisankin siihen ja yhessä rukkoilivat minun puolesta -
tuolla toimistossa. Sinne jäi mun synnintunto!
Sinne mä sain jättää kaikki. Mutta ei siinä vielä kaikki.
Juho sanoi: "Tervetuloa näihin tilaisuuksiin."
Aattelin, että enhän minä sinne voi tulla. Oon näin kauan ollut poies.
Nehän on niin pyhiäkin siellä. En sanonut Juholle, mutta ajattelin.
Mutta Herra auttoi siinäkin. Mä menin kottiin sitten -
ja silloin illalla aloin tutkia Sannaa.
Raamatusta tuli tämä paikka: -
"...armosta te olette pelastetut, uskon kautta, ette itsenne kautta -
se on Jumalan lahja - ette tekojen kautta, ettei kukaan kerskaisi."
Kun aattelin: ette tekojen kautta, ettei kukaan kerskaisi.
Yhtäkkiä välähti, että armostahan srk:ssa kaikki on pelastettu!
Jos joku kerskaa, niin se ei ole edes uskossa!
Kyllä mää sinne voin mennä! Niin päätin mennä seurakuntaan.
Sitten oli toinen raamatunpaikka, mikä nousi kans'.
Se oli se, että sydämen uskolla tullaan vanhurskaaksi -
ja suun tunnustuksella pelastutaan. Aattelin, että nyt on sydämen usko, -
mutta suun tunnustus vielä puuttuu. Minä päätin, -
että minä kyllä nyt tunnustan uskoni.
En muista, menikö siinä muutama päivä, mutta kuitenkin.
Olin sitten kävelylenkillä. Yks' tuttu rouva tuli vastaan.
Niinkö sitä tervehitään ja tutut kyssyy: "Mitä sulle kuuluu?"
Siinä arasti ensimmäisen kerran sanoin, että oon tullut uskoon.
Tämä rouva sieppas' minua käjestä ja sanoi: -
Nyt lähetähän meille ja keitetään kahavit. Kerrot kaikki alusta asti.
Niin me mentiin kahaville ja minä sain todistaa hänelle -
ja vielä monta kertaa. Se aina kysy vaan uuvestaan, -
miten sua alakoi kiinnostaa uskonasiat.
Voi, mikä ilo siitä tuli. Olin niin onnellinen, kun menin kottiin!
Kun panin nukkumaankin, niin mä näitä vaan ajattelin.
Sitten pistin nukkumaan - ja Jumala ilmestyi.
Heräsin tunnin päästä ja kahtoin kelloa.
Mä tiijän, että olin hereillä, kun kelloa piti nousta kattomaan.
Aattelin, että olin vaan tunnin nuk- kunut. Alan uuvestaan nukkumaan.
Kun panin pään tyynyyn, niin selän päälle laskettiin raskas käsi.
Se käsi oli todella painava, -
mutta mä tiesin, että Isän käsi on mun selän päällä.
Se oli niin valtava hetki.
Siinä oli niin turvallinen ja hyvä olla, ettei tästä maailmasta löyvy.
Minut upotettiin päästä varpaisiin johonkin ihanaan, -
niin ihanaan ja suloiseen. Siinä oli niin turvallinen olla.
En tiijä, kuinka kauan sitä kesti.
Siinä oli niin hyvä olla ja aattelin, -
että voi, kun ei loppuis' ikinä. Sitten alkoi korvissa kohista.
Valtava "koski" kohisi kummassakin korvassa.
Aattelin, mitähän seuraavaksi tapahtuu.
Siinä oli vain niin hyvä olla. Ei se pelottanut.
No, jonkun aikaa kesti sitäkin.
Pikkuhiljaa äänet vaimenivat ja tuntemukset loppuivat.
Pomppasin ylös, kun käsi otettiin pois, että pääsin.
Se oli niin painava, etten voinut päätä nostaa.
Minut pantiin jonkun alle, että nyt et ennää lähde karkuun.
Nousin ylös ja aattelin, että jos taivaas' on näin ihanaa, -
niin sinne haluan hinnalla millä hyvänsä.
Sanoin, että olen niin kuin tuhlaajatyttö. Mäkin sain palata -
seurakuntayhteyteen. Kun tuhlaajapoika palasi kotiin, -
niin Isä järesti juhlat ja teurastutti syöttövasikan, -
ei mitä tahansa vasikkaa, vaan syöttövasikan.
Sen rakkaan, jota oli syötetty ja hoijettu, sen Jumala...
Taivaallinen Isäkin on antanut meille rakkaimman lapsensa, -
ainoan Poikansa, Jeesuksen, meijän syntien tähen.
Kiitos, Kirsi!
Jotkut pahat kierteet ovat todella vaikeita katkaista.
Laurilla kierre katkesi vasta, kun hän ollessaan alimmillaan -
huusi Jumalan puoleen.
Mä lähden vuodesta 1961 liikkeelle.
Olen Kemistä kotoisin ja olin juuri päässyt koulusta.
Menin Veitsiluoto-yhtiöön tukkihommiin.
Kun ensimmäisen tilin sain, -
niin alkoholikierre oikeastaan lähti siitä.
Kesäkuun 21. päivä taisi olla, kun 15-vuotiaana sain sen tilin.
Juhannusta lähdettiin viettämään.
Kemin viinakaupalla oltiin poikain kanssa ja pyydettiin miehiä: -
"Tuotteko janojuomaa, että meikin voidaan viettää juhannusta?"
Siitä se lähti ja vei sitten jonkun matkaa elämässä -
aika pahallekin mallille, mutta mennään hiljalleen eteenpäin.
18-vuotiaana menin naimisiin. Siihen asti oli joka lauantai -
se normaali ryyppyilta, kun tili tuli.
Ajattelin, että naimisiinmeno katkaisi kierteen, muttei katkaissut.
Se paheni vain. Sain vaimon, joka myös halusi lähteä ravintolaan -
istuksimaan ja tanssimaan.
Meidän yhteiseloa kesti kuukautta vaille 8 vuotta.
Kun ero tuli, ajattelin, että nyt on tie auki taivasta myöten.
Nyt saa tehdä, mitä lystää. Niin sainkin. Ja tein myöskin.
Ei tainnut olla 3 vuoteen oikeastaan yhtään täysin selvää päivää.
Tulin sitten siihen päätökseen, ettei elämä voi näin jatkua.
Sisko oli muuttanut 60-luvulla Ruotsiin. Mä sitten soitin, -
että voisitteko hankkia työpaikan. Mä tulen sinne.
Mä saisin tän elämän jonkunlaiseen järjestykseen.
Siskon mies oli ASEA:lla Västeråsissa hommissa -
ja sai mulle työpaikan sinne.
Ensimmäinen vuosi siellä meni aika mukavasti.
Kerättiin rahaa ja tuntui, että on se kivaa, kun täällä tienaa.
Ensimmäinen kesäloma siellä tuli. Tulin Suomeen sitä viettämään.
Sitten se karkas'. Alkoholin käyttö karkasi aivan älyttömyyksiin.
En tiedä, ymmärrättekö te sitä, mutta se on himo, joka iskee.
Eikä se ole vain viinan himo, vaan se on synnin himo, -
joka ottaa ihmisen orjuuttaaksensa.
Palasin sitten PA:na takaisin lomalta Ruotsiin.
Piti tehdä kaikenlaista sivuhommaa, että sai...
koska alkoholi pani siihen vaiheeseen, että sitä oli pakko saada.
Tuli vaihe, että otin 3/4 l:n Koskenkorva-pullon aamulla töihin.
Maalasin ASEA:lla kaikkia koneita ruiskulla.
Sitten tuli se vaihe, että työnjohto alkoi jo puuttua asiaan.
Ne hommas' mut siellä alkoholistiparantolaan.
Olin 3 kuukautta Ruotsissa alkoholistiparantolassa.
Sen reissun jälkeen tulin takaisin hommiin.
Kun taas rupes' rahaa saamaan, niin kierre jatkui.
Monesti mietin sitä, että kuitenkin oon suomalainen kova ukko.
Ihan kova ukko. Päätän, mitä elämässäni teen, -
mutta viina kuljetti minua.
En mahtanut sille mitään. Himo oli niin valtavan suuri.
Taas pantiin työt poikki ja tultiin sitten Suomeen.
En kehtaa täällä enää olla. Lähden kotimaahan. Jos sieltä tulisi apu.
Sitten 5 kuukautta oli yhtä juomista.
Taas alkoholistiparantolaan pohjoiseen Muurolaan 3 kuukaudeksi.
Jouluna vuonna -78 -
veljeni vaimonsa kanssa tuli mua sinne katsomaan.
Olivat vuotta ennen tulleet uskoon.
Ne tulivat mulle sinne kertomaan Jeesuksesta.
Niin kuin normaali itseään vahvana pitävä suomalainen mies -
nauroin heille, kun he lähtivät. Hyvä, että ootte tulleet uskoon, -
mutta mulle ei. Määrään itse elämästäni -
ja teen ihan, mitä minä tahdon.
Kuitenkin sitten eräänä iltana siellä jouduin pohtimaan asioita, -
laittamaan kaikki puhtaasti pöydälle ja miettimään, -
onko tämä elämisen arvoista elämää: 1/2 vuoden välein 3 kk:ksi -
alkoholistiparantolaan. Saatais' kierre poikki, että jaksais' juoda.
Kun tulin sitten sieltä tammikuun 2. tai 3. päivä, -
veli vaimonsa kanssa etsi mut ja veivät kotiinsa.
Sillä ehdolla tulen teille kuuntelemaan teidän saarnoja, -
että mennääs Kemin viinakaupan kautta ja ostin lastin viinaa.
Anteeksi, että puhun nyt aika suoraan teille.
Noin 1,5 pulloa Koskenkorvaa oli normaalisti se vaihe, -
että alkoi mennä vintti pimiäksi eikä jalat pitäneet.
Kun me silloin se päivä istuttiin keittiön pöydän ääressä, -
niin meni 3 pulloa enkä humaltunut. Miksi viina ei mene päähän?
Sitten tehtiin uudelleen laskelmia veljen kanssa.
Tiesin hänen elämästään jotakin. Hän kertoili vielä lisää, -
kun saunaan mentiin. Laskin, että mun elämä on niin pohjalla, -
että tämän alemmas minä en enää halua mennä.
Ensimmäisenä keskiviikkona mentiin Kemin helluntaisrk:aan.
Se oli tammikuun 10. päivä 1979.
Alpo Renko piti siellä kokousta. Olivat Niilo Yli-Vainion kanssa -
juuri tulleet Keniasta ja oli filmi mukana. Niilo ei ollut siellä.
Kun mä sitä filmiä katoin, mä totesin, -
että nuo ovat kurjissa oloissa ja tilanteissa, kamalan köyhiä -
ja iloitsevat siitä, että ovat saaneet antaa elämänsä Jeesukselle.
Alpo kutsui esille: "Onko ketään, joka haluaa?" Mä menin.
Menin kuitenkin tavallaan väärässä hengessä, -
kun aloin Jeesuksen kanssa tehdä kauppaa siinä alttarilla.
Jos otat viinan himon minulta pois, annan elämäni Sinulle.
Tietenkin se oli jonkunlainen ratkaisu siinä vaiheessa, -
muttei kestänyt montaa kuukautta. Ratkesin taas, kun sain työtä.
Asuin silloin Lapualla.
Heräsin eräänä lauantaiaamuna yhdestä kämpästä.
Lattialla makasin Koskenkorva-pullo vieressä ja kaveri sammuneena.
Siinä mä huusin Jumalan puoleen: -
"Jumala, eikö ole mitään mahdollisuutta? -
Onko minun mahdollisuus iankaikkiseen elämään mennyt, -
kun taas ratkesin." Tuossa tein Jumalan kanssa totista parannusta.
Sen parannuksen jälkeen minun ei ole tarvinnut ottaa alkoholia.
Jumala näki sen vilpittömän huudon. Olen pettänyt lupaukseni Sinulle, -
mutta jos armossasi vielä voit antaa anteeksi, -
niin tässä tämä koko elämä on.
Tällainen periaatteessa oli minun... Ei se tähän sopisi, -
sehän menisi aamuun, jos kertoisin kaikki matkan kuviot.
Nämä olivat semmoiset pääkohdat.
Kaikki ihmisethän voivat pelastua. Eihän Jeesus kuollut vain siksi, -
että juopot, epäonnistuneet, rosvot pääsevät taivaaseen, vaan kaikki.
Sitten luen vielä 2 jaetta. Vasta 4 minuuttia on mennyt.
1. Kor. 6:9-10: "Vai ettekö tiedä, -
etteivät väärät saa periä Jumalan valtakuntaa? Älkää eksykö. -
Eivät huorintekijät, ei epäjumalan- palvelijat, ei avionrikkojat, -
ei hekumoitsijat, eikä miehimykset [homot], eivät varkaat, -
ei ahneet, ei juomarit, ei pilkkaajat -
eivätkä anastajat saa periä Jumalan valtakuntaa."
Jos joku on tällaisessa tilanteessa, niin perit sen kuitenkin, -
kun annat elämäsi Jeesukselle. Ellet anna, -
sinulla on vain yksi mahdollisuus.
Se on Jumalan Sanan mukaan kadotus.
Kaija oli ollut vuosikymmenien ajan terve, -
mutta sitten Pyhä Henki puhui hänelle sellaisia sanoja, -
joita ei voi olla unohtamatta.
Olen vuosikymmenet saanut olla terveenä.
Olen ihmetellyt monesti, mihin niitä lääkäreitä oikein tarvitaan -
ja koulutetaan. Mutta kun olen tullut vanhaksi, niin huomaan, -
että niitä ehdottomasti tänä päivänä tarvitaan.
Mutta taivaallinen lääkärimme on aina hädän hetkellä kanssamme.
Hän seuraa, Hän tarkkaa, mitä meille kuuluu.
Tutustuin tähän Paavoon Kauhajoella -
ja olen tuntenut hänet jo yli 10 vuotta.
Kun Paavo tuli kokouksia pitämään, -
niin hän ei alkanut toimia täällä pöntön takana niin, -
että olisi sanonut: "Tulkaapas tänne, niin minä rukoilen."
Sen sijaan Paavoi sanoi penkkiin: "Sinä siellä, sinä siellä -
ja siellä ja siellä. Minun vuoro tuli: ja sinä rouva.
Mitä sinulla on päässä?" Siellä oli semmoinen, -
joka piti hiuksia kurissa, etteivät ne olleet aina silmillä.
Paavo arvuutteli, mikä se mahtaa olla.
"Sinulla on ainakin keltainen pusero."
Otin varovasti sitä puseroa kiinni, ettei kukaan näe.
Paavo sanoi: "Sinä juuri."
Ja kuulkaapas, mitä Pyhä Henki sanoi.
Ei voi olla sitä muistamatta.
Sinä sairastut vakavasti yläpäästä, -
mutta heti tuli lohdutus: sinä et kuole.
Taivaan Jumala tarvitsee sinua.
Sinä hetkenä se painettiin tänne sydämen maailmoihin -
ja myös aivokeskukseen. Minä tiesin itsekin, -
että olen nuorena saanut profetoimisen armolahjan.
Jos en itse siihen usko, niin kuka siihen sitten uskoo?
Minun pitää ensin itse uskoa ja saada todistusta siitä asiasta, -
että näin on, sisar, tapahtunut, kuin silloin ja silloin sanoin.
Minä unohdin tuon profetian, koska minä olin terve.
En minä jännittänyt, mitä tuleman pitää.
Tämä tapahtui... Kokouksen aika oli -
vuoden 2002 tai 2003 välillä.
Sitten minä yllättäen sairastuin syksyllä 2005.
Sairaus oli sellaista, että huomasin, -
että pyykistäni ei tule puhdasta enää.
Menin Seinäjoelle lääkäriin ja minut heti siirrettiin syöpäpuolelle.
Niin sieltä löytyi kasvannainen, joka leikattiin vuonna 2005 -
marraskuulla. Sitten tammikuulla taas oli kova hätä.
Kasvoni olivat aivan keltaiset. Kotiväki ei tiennyt siitä mitään, -
koska he olivat nähneet minua joka päivä.
Vaasasta tuli kätilö, joka tunnisti tosiasian.
Jälleen tuli Seinäjoelle lähtö.
Sen päivän siellä tammikuussa olin. Minua tarkastettiin monin tavoin.
Tarkastukset loppuivat ja lääkäri seisoi vakavana vuoteeni vieressä.
Hän sanoi: "Me lääkärit olemme tulleet tavattoman rohkeiksi. -
Yleensä sanomme potilaalle, mitä hänelle kuuluu." Ja niin hän sanoi.
Olet nyt sairastunut haimasyöpään.
Emme tee sulle mitään. Tampere ottaa sun vastaan.
Siellä on tehty jo suunnitelmat, mitä minulle tehdään.
Niin me lähdimme kahden lapsen kanssa Tampereelle -
kuulemaan näitä suunnitelmia. Leikkaava lääkäri sanoi, -
että olemme suunnitelleet, että sinut leikataan 2.5., -
jos annat leikata. Nyt tuli totuuden hetki.
Jumala vie meitä joskus sellaiselle paikalle, -
että emme tahdo ymmärtää, mistä on kysymys.
Mutta totuuden hetki se oli.
Jos annat leikata, me leikkaamme.
Jos et, emme mitään voi.
Minun tyttäreni sanoi suuren totuuden.
Hän sanoi: Äiti, jos tällaisia sanomia tuodaan seurakunnassa -
(kuten Paavo toi mulle), niin jos ei tuohon sanomaan voi luottaa, -
- me ymmärrämme, että se on Pyhä Henki, joka toimii -
totuus on, että sen pitää lopettaa seurakunnassa, jos se ei ole totta.
Huomatkaa, ystävät, mistä on kysymys silloin.
Ja minä olin samaa mieltä - 100-prosenttisesti.
Jos Kaija ei tiedä, että Pyhän Hengen antama sanoma toteutuu, -
niin on turha puhua.
Minä päätin, että leikataan.
Minut leikattiin toukokuun 2. päivä.
3 lääkäriä leikkas'. 8 tuntia se kesti.
Ja sitten minä heräsin.
Nyt oli poistettu syöpä haimasta.
Kun minä Tampereella toivuin noin 10 päivää, mitä tapahtui?
Minä pääsin kotiin. Minua vähän testattiin, -
kuinka leikkaus on onnistunut. Se oli todella hyvin onnistunut.
Sain tulla kotiin eikä mitään lääkettä annettu haimaan.
Kotona toivuin. Ensimmäisenä kesänä olin enempi sisällä kuin pihalla.
Toisena kesänä minä paljon enempi olin pihalla kuin sisällä.
Se oli niin ihanaa.
Ystävä, sinulle sanoisin tänä iltana: -
olemme jälleen tänä iltana profetian hengen kanssa tekemisissä.
Ystävä, kuuntele omilla korvilla.
Pidä sydämesi auki ja ole kiitollinen, -
että Herra puhuu meille tänä iltana.
Kiitos, Kaija!
Kuten huomasit, todistuksissa on merkillinen voima.
Ne osoittavat, minkälainen Jumala meillä on.
Lähde tukemaan tätä ohjelmaa. Ruudussa on tarvittavat tiedot.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare