Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Kimmon elämä oli monella tavalla ajautunut ojaan.
Siinä kyydissä oli joku demoni vielä mukana.
Mutta kun Kimmo pyysi, niin Jumala riensi apuun.
Minäpä kerron, mitä se Jumala tosiaankin voi tehä.
Minä oon semmonen...
En mikkään siviäsyntinen ollu.
Olin syntisäkkien syntisäkki -
ja miten Jumala voi muuttaa tämmösen.
Jos kerrotaan nyt alakkuun vaikka lapsuudesta.
Minulla oli hyvä koti ja oli uskovainen äitikin.
Siitä syntielämä kumminkin lähti houkuttaan.
14-15-ikäisestä se lähti viemään. Tuli tupakkaa, viinaa, nuuskaa.
18-kesäisestä tarttu 10 vuojen hormoniputki päälle.
Lyötiin neulalla aika lujasti ihtiä.
Sitähän tietää, minkälaisen olon se tekkee.
Eihän se riittänyt sekkään. Tuli vielä 16 vuojen kannabisputki.
Viimeiset 5 vuotta sitä veettiin niin kuin tupakkaa.
Niin Jumala vaan voi tehä muutosta ja sain ansaitsemattoman armon.
Jumala alkoi vetää puoleensa, kun alkoi meininki olla niin kauhia.
Tosiaankin piti käyvä kavereita varottelleen.
Tullee monenlaista ongelmaa näissä hommissa, kun ollaan mukana.
Piti käydä varottelleen heitä, että ettekö tunne, millainen olen.
Minä voin repiä päät irti. Niin riivaajien vallassa olin.
Ei oo paljon ylpeilemistä, mutta kerron, mitä Jumala voi tehä.
Tosiaan se olo oli niin paha, että - kiitos Jumalalle -
sai huutamaan apua yhtenä iltana maaliskuun alkupuolella v. 2014.
Huusin hädissäni Jeesusta ja Moosesta appuun.
En minä tienny vielä silloin tätä, mutta jotenkin se oli tehtävä.
Kiitos Jumalalle, että sai huutamaan.
Siitä meni kuukauven päivät aikaa.
Tulin kotia yhtenä iltana autolla ja juttelin Jumalalle, -
että saatais' rauhaa ja rakkautta maailmaan, rakas Jumala.
Puhallettaisko Pyhällä Hengellä? En ymmärtäny, että Hän oli jo tullu.
Alkoi semmonen örinähuuto kuulua suusta, että liinat kiinni autosta.
Syöksyin hankkeen. Manaaja-vilimin nähnyt ymmärtää, -
mitä se on, kun joutuu pyörimään hangessa kaaressa -
ja huuto kuuluu suusta tunturiin.
Sisimmästä kuulu semmonen hihitys.
Ei jääny itellekään ennää epäilystä, kuka tuli avuksi.
Siinä möyriessäni aika katos', mutta tunti pari varmaan vierähti.
Viimein pääsin kerräilleen kimpsut ja kampsut.
Siinähän ei pelkoa oo, kun Jumala valtaa. Olo oli ihan dynamiittia.
Huomasin sitten tosiaan, että se syvämen puristus -
- viimeiset ajat, niin kuin nyrkkiä puristettais' täysillä -
se samalla lähti, kun pääsin ojasta ylös. Kaikki puristukset oli pois.
Kiitos Herra, minkä teit!
Lähin siitä ja pääsin kotia päin ja se koetti uuvestaan vielä vallata.
Siinä piti käyvä vielä mutka rannassa örisemässä uuvestaan.
Taas Herra hoiti homman.
Sitten se lähti eteneen niin, että tuli hengellinen jano ihan valtava.
Seurailin nettiä ja sieltä löyty Pirkko Vesavaara, rakas sisko.
Kahtelin, että mistä tämä nainen löytyy, -
niin seuraavana päivänä Raahessa. Jumalahan johatti meijät sinne.
Mikä parasta, niin vaimokin jätti ihtensä Jeesukselle siellä.
Kiitos Jumalalle tosiaan! Ja kiitos Pirkosta, -
että johatti suulla synnit tunnus- tammaan. Kehotan niin kaikkia.
Jumala tullee appuun. Ja se on todellista!
Jos sitten kerron, mitä sen jälkeen on tapahtunu.
Kaikki riippuvuujet jäi: tupakit, huumeet, viinat.
Siinä meni sivussa kirosanatkin kaupantekijäisinä. Kaikki jäi!
Tosiaan ilman mittään vieroitus- oireita.
Se on niin valtava asia sitten, kun Jumala tosiaankin voi.
Kiitos Herralle kaikesta ja sen jälkeen Jumala on johattanu.
On saanu tämmönenkin entinen syntisäkki julistaa terveyttä -
ja pelastusrukkouksia umpioutojen kans' rukkoilla.
Jumala on johattanu. Tämmönen on meijän Herra.
Suosittelen kaikille: ottakaa Jeesus vastaan.
Ilman Jeesusta meillä ei ole mittään, ei edes Issää.
Kiitos ja kunnia kuuluu kaikki Jumalalle!
Halleluja ja aamen!
Vaikka Armi on käynyt läpi monta raskasta ja vaikeaa elämänvaihetta,
silti hänelle on sanottu, että hän taitaa olla Jumalan oma lemmikki.
Minullekin Jumalalla on ollut suunnitelma, -
vaikka mä en omistanut uskovaisia omaisia lapsuudessani.
Mulla oli uskovainen mummu kuitenkin, -
joka piti kirkon piirin pyhäkoulua. Uskon, että mummi osas' rukoilla.
Sen takia Jumala puuttui mun elämään jo 10-vuotiaana.
Sairastuin silloin anoreksiaan, -
joka oli siihen aikaan aika harvi- nainen tauti, kun ite sairastuin.
Urheilin siihen aikaan ja urheilijana katsoin vähän, mitä söin.
Sitten mulla oli vielä semmoinen piirre, -
että omasta mielestäni minä olin pullukka.
Tietenkin rupesin entistä enemmän tuijottamaan itseäni.
Kun en pystynyt muuten laihduttamaan itteäni, -
niin opettelin oksentamaan.
Tietäähän siinä sitten, miten siinä käy.
Kohta olin siinä pisteessä, että jouvuin sairaalaan.
Mun paino oli pudonnut 56 kilosta 29 kiloon.
Siis aika lailla. Ei tainnut tyttö oikein pysyä enää pystyskään.
Muistan, että taksilla mentiin sairaalaan, -
kun ei enää jalat pitäny pystyssä.
Se oli siis siihen aikaan niin harvinainen tauti.
Olen kotoisin Kauhajoelta, niin siellä ei tätä tunnistettu.
Äiti pyysikin mulle sitten lähetteen Helsinkiin HYKS:iin.
Kun siellä oli jonkin aikaa tutkittu, niin todettiin anoreksia.
Välillä epäiltiin kyllä leukemiaa ja kaikkea muuta, -
kun ei ruoka tahtonut pysyä sisällä ja aineenvaihdunta oli minimissään.
Vatsalaukku oli jo kutistunut puoleen kahvikupilliseen.
Se oli sitten aika lailla täynnä, kun sinne lasillisenkin laittoi.
Mulla viivähti siellä Helsingissä kaksi vuotta.
Anoreksiaan kuuluu, että siihen tulee itsetuhoiset ajatukset.
Muutaman kerran yritin päättää päiväni oman käden kautta, -
mutta onneksi Jumalalla oli ne omat suunnitelmansa. En onnistunut.
Olin 10 vanha ja olin siellä Helsingissä.
Mulla oli aika monesti ikävä sinne kotia.
Sitten mut siirrettiin Seinäjoelle, -
kun sinne oli perustettu lasten ja nuorten psykiatrinen osasto.
Ei keskussairaalaan, vaan Törnävälle mielenterveyspuolelle.
Mut siirrettiin sinne tavallaan jatkamaan sitä hoitoa.
Siellä mulla vierähti 4 vuotta.
Siellä ensimmäisiä kertoja tajusin, että Jumala puhuu mulle.
Mulla oli uskovaisia lääkäreitä ja hoitajia.
Ykskin lääkäri varmaan totes', että olen aika toivoton tapaus.
Hän halus' viedä minut semmoiseen kokoukseen, -
missä oli parantajasaarnaaja mukana.
Mä en silti parantunut siellä kokoukses', -
mutta jotain mun sisällä varmaan tapahtui.
Muistan, että jo Helsingissä mulla oli semmoinen jumal'kaipuu.
Kun olin paremmassa kunnossa, niin saatoin käydä kirkossakin.
Mulla oli liikkumisvapaus. Jos jaksoin, niin sain lähteä.
Siellä Seinäjoen kokouksessa mä varmaan koin jotain.
En silloin sitä ymmärtänyt, mutta jotain sisällä varmaan liikahti.
Oon monesti ajatellut, kun lääkäri oli noin rohkea -
ja vei oman potilaansa telttakokoukseen, -
niin nykyään varmaan sais' lääkäri syytteen tuosta omatoimisuudesta.
Kaikista muistakin nykyään keksitään syyttää, niin ehkä siitäkin, -
että on vienyt potilaan tommoseen jumalanpalvelukseen telttaan.
Silloin elettiin 70-luvun alakua ja tämä oli vielä mahdollista.
No, siellä sairaalassa mä en kuntoon tullut.
4 vuotta oli mennyt ja ne päästi mut kotia.
Painoin kyllä jo 36 kg ja pikkusen paremmin pysyin jo tolpillani.
Kuolemaan minut kuitenkin tuomittiin.
Ne oli tehneet voitavansa. Oli ollut nenä-mahaletkut -
ja tiputukset koko ajan päällä.
Tiputettu oli mitä pystyi. Suonet ei enää ottanu vastaan.
Kun nenä-mahaletkulla laitettiin ruokaa, tahdoin senkin oksentaa.
Kun minut kotia päästettiin, -
niin mul' on sen verran huonot välit kotia, etten sinne jäänyt.
Lähdin Seinäjoelle ammattikouluun opiskelemaan.
Siinä kunnossa se oli vähän sitä sun tätä.
Välillä sairaalassa ja välillä opiskeltiin.
Mutta Jumalalla oli taas suunnitelmat. Olin keittäjälinjalla.
Siellä oli uskovainen keittiöapulainen.
Kun koulun puolesta oli henkilö- kuntaa, niin hän oli keittiöllä.
Hän johdatti minut uskon tielle. Hän vei aina kotiinsa -
ja siellä pala palalta edettiin hengellisissä asioissa.
Syötiin lättyä ja mansikkahilloa.
Niin sitten eräänä iltana tein ratkaisun hänen tykönään.
Voin sanoa, että elämä muuttui silloin.
Minä tiesin, että jotain on tapahtunut.
Kun tulin uskoon, mun sisäinenkin elämäni alkoi eheytyä.
Mä koin olevani joku ihminen. Sitten vuosi vuodelta -
alkoi painokin nousta.
Monesti oon sanonut, että minun kohallani ei voinut tapahtui niin, -
että kuten rullatuolipotilas voi nousta äkkiä ylös, -
se ei olisi pätenyt mulla. Oma psyykeni ei olisi pysynyt mukana, -
vaan se tapahtui pikkuhiljaa.
Tässä vaiheessa tapahtuu toinen suuri asia mun elämässäni.
Minä tapasin nykyisen mieheni Jorman ammattikoulussa ollessani.
Jormakin oli siellä. Siinäkin koen Jumalan valtavaa suurta johdatusta.
Me oltiin vuosi kihloissa.
Nyt täytyy sanoa Jorman opettajan arvanneen väärin.
Hän oli sanonut Jormalle: "Älä nyt, hyvä mies, -
tuommoisen sairaan tytön kanssa ala seurustella. Ei siitä mitään tule."
Ensimmäisestä vuodesta ei tullutkaan mitään. Me erottiin.
Mä olin tullut uskoon, mutta Jorma vielä ei.
Mä olin aika lailla laitostunut.
Mulla oli aika vaikia se vuosi ihan itelle, saati sitten toisen kans'.
Mä en tahtonut osata elää tavallaan laitoksen ulkopuolella.
Niin me päätettiin sovussa sitten erota, -
mutta minäpä sainkin Jumalalta varmuuden, -
että mä saan joskus tuon Jorman takaisin.
Ja se tulee uskovaisena takaisin.
Mutta siinä meni viisi vuotta, kun odottelin sitä.
Välillä jo tuntui, meneekö meikäläisen biologinen kello ohi, -
mutta yks' kevät Jorma oli tullut uskoon.
En halunnut olla vaikuttamassa hänen uskoontuloonsa.
Jorma on turkulaisia ja minä sieltä Kauhajoelta.
Me oltiin eri paikkakunnilla. En ollut vaikuttamassa asiaan.
Jorma tuli keväällä uskoon ja kastettiin juhannuksena Lehijärvellä.
Sitten elokuulla meidän häitä jo vietettiin.
Pitkää kihlausta ei enää tarvittu. Oltiin uskovaisia ja luotettiin, -
että Jumala oli meidät yhtehen tarkoittanut.
Ollaan jatkettu monta vuotta tämän seurakunnan parissa yhteiselämää.
Täällä olevat tietääkin meijät.
Tänä päivänä meil' on 4 lasta ja 2 lastenlasta.
Näitäkään meidän ei lääkärin mukaan pitänyt saaha.
Tuon murrosikäisenä sairastamani sairauden piti viedä nämä haaveet, -
mutta kun Jumala parantaa, Jumala parantaa täydellisesti.
Yks' hyvä ystäväni on sanonutkin, että olet oikea Jumalan lellipentu.
Sulle on niin valtavia asioita tapahtunut.
Ja on mun sanottava, että joskus koen, että Jumala on ollut hyvä.
Oon miettinyt sitä, miten Jumala löysi minut, -
joka olin 29-kiloinen siellä sairaalassa.
Kyllä Jumalalla on hyvät tarkoitukset jokaista kohtaan.
Hän löysi minutkin sieltä ja tänä päivänä voin kiittää, -
että Hän on eheyttänyt minut ja parantanut.
Saan herätä jokaisena uutena päivänä terveenä -
ja kiittää siitä, että oon saanut jatkoaikaa omalle elämälleni.
Monesti aamuisin rukoilenkin, että Jumala siunaisi ja varjelisi -
jokaisen omansa, ettei yksikään joutuisi hukkaan -
ja mahdollisimman moni vielä löytäisi Jeesuksen Pelastajakseen.
Johanna oli pitkään pyytänyt Jumalalta erästä lahjaa, -
mutta se ei vaan tullut. Mitä sitten tapahtui, -
kun Johanna rupesi pyytämisen sijaan kiittämään?
Mun nimi on Johanna Ahvenainen.
Mä oon tullut uskoon 12-vuotiaana monien eri vaiheiden kautta.
Pitkän erämaan kautta saan olla tässä, missä oon tällä hetkellä -
Herran työssä ja palveluksessa.
Haluaisin kertoa armolahjoista.
Olen pyytänyt montaakin eri armolahjaa.
Erityisesti kielillä puhumisen armolahjaa -
olin pyytänyt aika monta vuotta.
Sitten eräänä päivänä yks' ystävä kertoi, -
että Pirkko oli ollut Kemijärvellä pitämässä kokousta.
Hän kertoi, kuinka ihana tapa Pirkolla oli puhua.
Innostuin siitä katsomaan Herätys-ohjelmaa.
Jumala puhui, että pyytäisin Pirkon meille vieraaksi Savukoskelle.
Niin sitten Pirkko tuli.
Siinä illan aikana olin viimeisiä esirukoiltavia.
Pirkko kysyi multa siinä esirukoustilanteessa, -
että olenko pyytänyt armolahjoja.
Siinä sitten itkin ja sanoin: "Kyllä, olen pyytänyt -
kielillä puhumisen armolahjaa jo monta vuotta. -
Jumala ei ole vaan jostain syystä mulle sitä antanut, -
vaikka kuinka olen kovasti sitä pyytänyt. -
Ja vaikka Jumala antaisikin, niin en tiedä, -
mitä mä sitten puhuisin. Mistä mä tiedän, miten se tulee?"
Pirkko mulle siinä esirukoustilanteessa sanoi: "Ala puhumaan -
ja kiitä niin monta kertaa, että se tulee. -
Alkaa niitä sanoja tulla."
Siinä hetkessä sain kiittää Jeesusta siitä, mitä Hän mulle antoi.
Saan iloita siitä, että mun sydämestä pääsevät -
sisälläni kauan olleet rukoukset. Ne saavat tulla ulos.
Sen tilaisuuden jälkeen 2 tuntia siellä kirkolla -
sain puhua sillä kielellä, minkä Isä mulle antoi.
Oli lohduttavaa, että kun mä olin pyytänyt sitä lahjaa -
ja miettinyt, mikä mussa on vikana, -
kun Jumala ei ole mulle sitä antanut.
Siinä hetkessä, kun mä en pyytänyt edes Jumalalta, -
niin Hän halus' mua siunata.
Se ei ollut -
mun tekemisistä tai tekemättä jättämisistä.
Se oli vain Jumalan armoa mua kohtaan.
Mä haluaisin kaikille sanoa, jotka pyydätte: -
"Olkaa kärsivällisiä. Jumala antaa ajallaan vastaukset -
ja niitä lahjoja, mitä tarviitte elämässänne ja työssänne."
Uskokaa niihin Jumalan ihmeisiinkin.
Joskus ihan yllättäen Jumala voi parantaa, -
vaikka sitä olisi jouduttu monta kertaa rukoilemaan, -
niin kuin mun jalkojen ja selän puolesta.
Mä en enää odottanutkaan sitä, että Jumala parantaisi.
Niin Jumala voi parantaa.
Jumala osaa yllättää ihanalla tavalla omat lapsensa.
Tahdon tästä -
lukea tämän kohdan Raamatusta 1. Pietarinkirjeestä: -
"Palvelkaa kukin toistanne sillä armolahjalla, -
jonka olette saaneet Jumalan moninaisen armon hyvinä haltijoina."
Kiitos Jeesukselle jokaisesta lahjasta. Kiitos.
Ihmisinä haluaisimme mielellään ymmärtää, miten asiat toimivat, -
ennen kuin antaudumme Jumalalle ja Pyhälle Hengelle.
Insinöörinä sen tietää Peter.
Lapsuudenkotini oli aika tavallinen suomalainen koti.
Siellä ei hengellisiä asioita pidetty tärkeinä, -
mutta toisaalta ei niitä myöskään vastustettu.
En muista yhtään uskovaa sukulaista tai perhetuttua lapsuudesta.
Hengellisistä asioista kuulin ensimmäisen kerran -
alle kouluikäisenä, kun käytiin kaverin kanssa srk:n pyhäkoulussa.
Kansakouluikäisenä mentiin saman kaverin kanssa poikakerhoon.
Sitä piti mun luokkakaverin isä paikallisesta helluntaisrk:sta.
Kerhossa oli aina hartaushetki alussa.
Sitten tehtiin kaikkea pojille sopivaa kivaa.
Oli pelejä, kilpailuja yms.
Seuraavana vuonna ne päätti, että tytöt tulee kerhoon mukaan.
Se ei sen ikäisille pojille oikein sopinut ja jäätiin kerhosta pois.
Mutta kansakoulussa mulla oli myös innokas uskonnon opettaja.
Hän kertoi Raamatun tarinoita hyvin innostavasti -
ja ne jäi kyllä hyvin mieleen.
Mulla on 5 vuotta vanhempi veli, joka tuli rippikoulussa uskoon.
Mä olin saman vuonna aloittanut oppikoulussa alaluokalla, -
kun hän oli siellä ylemmällä. Uskovat nuoret pitivät aamunavauksia.
Siellä ne lauloivat hengellisiä lauluja -
ja todistivat uskostaan.
Tällä porukalla tuntui olevan kauhean hyvä ilo mukana.
Jäi itellekin semmoinen kaipuu, että tota olis' kiva kokea itsekin.
Sitten tulin itte rippikouluikään ja kävin leirin.
Tää leiri oli kyllä tunnelmaltaan vaikuttava.
Varsin vaikuttavia olivat isosten pitämät iltahetket.
Siellä taas laulettiin näitä reippaita lauluja, näyteltiin -
ja kerrottiin näitä Raamatun kertomuksia.
No, en kummiskaan vielä itse tehnyt uskonratkaisua rippikoulussa, -
vaan sitten seuraavana syksynä jatkoriparilla.
Se oli kyllä tosi hieno hetki: varmuus syntien anteeksiannosta.
Vaikka kuolis' siihen, niin tiesi, mihin oli menossa eli taivaaseen.
Sitten lähdin mukaan seurakuntanuoriin -
ja olin jollain leirillä myös isosena, -
mutta uskossa kasvaminen jäi aika ohueksi ja hataraksi.
Jäin jo lukioaikana pois seurakuntanuorista.
Sitten tuli muut viikonloppuriennot kuvioihin.
Lukion jälkeen lähdin opiskelemaan -
ja eka vuosi meni niissä opiskelijariennoissa varsin ahkerasti.
Toisen vuoden syksyllä siellä oli hengellinen kampanja.
Sillä pyrittiin tavoittamaan paikkakunnan opiskelijoita.
Niin kerran munkin opiskelukämpän ovikello soi.
Siellä joku - en muista enää nimeä - halusi tulla tekemään -
uskonnollista haastattelua ja samassa kertomaan Jeesuksesta.
Keskustelun edetessä hän kysyi, saisko hän rukoilla mun puolesta.
Sehän sopi mulle. Koin, että sain siinä uudistua uskossani.
Lähdin mukaan KRS:n pienryhmään, jossa oli muitakin opiskelijoita.
Siellä tutkittiin Raamatun perusasioita yhdessä.
Olis' hyvä, jos seurakunnilla olisi tarjota juuri uskoontulleille -
pienryhmä, alfakurssi tai solu, missä tutustuisi muihin uskoviin -
ja pääsisi paremmin seurakuntaan sisälle.
No, siellä pienryhmässä oli mukana myös yks' tyttö, -
joka on nykyisin mun vaimoni.
Ihan mukava asia. Sitten saatiin yhdessä toimia -
paikkakunnalla kotiseurakunnassa.
Kun muutettiin Vammalaan, niin liityttiin tähän helluntaisrk:aan.
Tässä me ollaan oltu mukana jo 20 vuotta.
Mun uskonelämä on ollut aika tasaista.
Mitään suurempia laaksoja tai huippuja ei siihen ole mahtunut.
Kummiskin on kaipuu kokea Pyhän Hengen kosketusta -
ja antautua Hengen johdatukseen, mikä on insinöörille vähän vaikeaa, -
kun pitäis' kaikki ensin ymmärtää. Onneks' on näin, -
että Jumalan kyky toimia ei rajoitu siihen, että mä en ymmärrä kaikkea.
Olen myös epäillyt ja kapinoinut, mutta Jumala ei mene rikki.
Hän kyllä kestää ne ja on sama eilen, tänään ja tulevaisuudessa.
Elämä ei aina ole ollut helppoa.
Olen välillä pettynyt itseeni ihmisenä ja kristittynä.
Silloinkin saa luottaa Raamattuun. Saan olla Jumalan kuva.
Kristittynä saan olla Jumalan lapsi ja viimein Jumalan perillinen.
Paavalin tapaan (Fil.): "Minä riennän kohti päämäärää, -
voittopalkintoa, johon Jumala on minut taivaallisella kutsumisella -
kutsunut Kristuksessa Jeesuksessa." Siunausta teille!
Kuten huomasit, todistuksissa on merkillinen voima.
Ne osoittavat, minkälainen Jumala meillä on.
Lähde tukemaan tätä ohjelmaa. Ruudussa on tarvittavat tiedot.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare