Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Teija huomasi, että hänen miehessään oli tapahtunut muutos.
Hän oli muuttunut isänä, aviopuolisona ja miehenä.
Ja muutos oli parempaan. Tällaista muutosta Teijakin halusi.
Rauhaa! Mä oon Keväänrannan Teija.
Mä haluan siitä todistaa, kun mä oon tullu uskoon.
Me asuttiin sillon Ruotsis' 85 vuonna.
Siellä oli herätys, niin kun on ollu sillon Suomeskin.
Jumalan Henki alkas vetämään niin mua kun mun miestäkin puoleensa.
Kolmea kuukautta ennen kuin mä itte annoin elämäni Jeesukselle, -
niin mun mies oli pelastunu. Mä huomasin hänessä muutosta.
Mä näin, että nyt hän on antanut elämänsä semmoselle Herralle, -
Jeesukselle Kristukselle, joka on muuttanu häntä -
niin isänä kuin aviopuolisona ja miehenä.
Siinä meidän naapuris' oli koti- kokous ja mä menin sinne.
Meidän ensimmäinen lapsi oli silloon 3 vuoden vanha.
Siellä laulettiin tällaista laulua, että toinen jää tänne -
ja toinen naisista lähtee taivaaseen.
Mä ajattelin, että mä en halua jäädä tänne.
Mä haluan ottaa tuon pelastuksen vastaan.
Siinä hetkes', kun mun puolesta rukoiltiin, niin mä tunsin sen, -
kuinka Jumalan Henki tuli asumaan muhun. Mä tunsin vapautumisen.
Sellaanen vapaus tuli mun sisimpään, -
mitä mä olin monet monet vuodet ettiny maailmasta.
Siitä mä lähdin kotia kävelemään ja vein Markusta rattailla -
ja mulla oli niin vapaa olo.
Mä tunsin, että mun omistaa nyt eri Herra kuin on ennen omistanu.
Mä en mitään muuta osannu kun jostakin laulusta pätkän: -
"Jeesuksen voimaa nyt tarvitaan." Mä kävelin sen puoli kilometriä -
ja lauloon koko ajan ja huusin hyvästä olosta ja vapaudesta, -
että "Jeesuksen voimaa nyt tarvitaan".
Tuo voima on kantanu. Jeesus on ollu uskollinen.
Silloon mä olin 22-vuotias ja nyt mä oon yli 50.
Jeesus ei ole hyljänny eikä jättäny.
Siinä pelastukses' on ollu kantava voima. Meil' on 4 lasta.
Me ollaan rukooltu heidän puolestansa pienestä asti -
ja nyt he kaikki palvelee Jeesusta.
Jumala on uskollinen.
Mä tulin lokakuus' -85 uskoon.
Marraskuus' -85 tapahtu jysäys mun elämäs': -
mä täytyin Pyhällä Hengellä. Olin lukenu kyllä Raamatusta siitä, -
mutta se tuli todeksi mun elämäs'. Ja mä oon nämä vuodet -
yhä uudelleen saanu täyttyä Pyhällä Hengellä, voimalla.
Tuo Johanneksen evankeliumin 14. luku on mun lempipaikka.
Näis' vuosis' tapahtuu kaikkien eämäs' monia monia asioita.
On iloa ja surua, mutta Johanneksen evankeliumin 14. luvussa -
Jeesus sanoo mulle, että minä meen valmistamaan sulle sijaa.
Vaikka minä menen taivaaseen, mä en jätä teitä yksin.
Mä lähetän toisen puolustajan, Pyhän Hengen.
Tuo Jumalan voima on kantanu. Ei mun omat teot eikä suoritukset, -
vaan Jumalan voima ja rakkaus ja armo.
Se on ollu suurin, ihanin päätös mun ja koko perheen elämäs'.
Siis meidän lastenki elämäs', Se on kantanut. Rukoukset kantaa.
Voima kantaa. Pyhän Hengen voima ja Jumalan Sana.
Ne on niin kuin sellaisia ydin- asioita. Seurakuntayhteys ollut -
meidän ja mun elämässä. Siunausta teille kaikille.
Ei uskonratkaisua tarvitse miettiä vuosikausia.
Joskus siinä menee pari minuuttia. Sen tietää Erkki.
Luen alkuun raamatunkohdan Matteuksen evankeliumin luvusta 10, -
jakeet 32-33.
"Sentähden, jokaisen, joka tunnustaa minut ihmisten edessä, -
minäkin tunnustan Isäni edessä, joka on taivaissa.
Mutta joka kieltää minut ihmisten edessä, sen minäkin kiellän -
Isäni edessä, joka on taivaissa."
Oli vuosi 1981 joulukuun 12. päivä.
Se on minun syntymäpäiväni.
Aika nuoren miehen kanssa olette tekemisissä tässä.
Nimittäin sinä lauantai-iltana kodissamme tapahtui jotain, -
joka jätti lopullisen iankaikkisen merkin meidän elämäämme.
Meille tuli nuorempi veli Jukka ja vaimo, jotka te monet tunnette.
Sinä iltana - tai oikeastaan jo ennen sitä -
vaimoni oli päättänyt, että sinä iltana hän haluaa tulla uskoon.
Kun Aila ja meidän vieraat keskustelivat uskonasioista, -
minä en osallistunut siihen laisinkaan.
Olin hyvin välinpitämättömän näköinen -
enkä ollut yhtään kiinnostunut koko asiasta. Ilta meni pidemmälle.
Silloin ei ollut TV7:ää eikä muitakaan -
niin hyvin harvoin tuli hengellistä ohjelmaa TV:stä.
Sinä iltana sitten tuli. Alkoi ohjelma Altavastaajat.
Toisella puolella oli hiljattain uskoon tullut Viktor Klimenko -
ja toisella puolella oli joku itseään ateistiksi kutsuva mies.
He keskustelivat joulun sanomasta. Siinäkään en siis voinut paeta, -
vaan sitä hengellistä sanomaa alkoi tulla sitten TV:stä.
Siinä ilta kului. En vieläkään osallistunut keskusteluun.
Sitten Aila sanoi haluavansa tulla uskoon -
ja pyysi rukoilemaan puolestaan. Hän oli päättänyt jo päivällä.
No, Aila polvistui sohvan ääreen -
ja Jukka ja Anne alkoivat rukoilla hänen puolestaan.
Minä sitä seurasin samassa huoneessa.
Olen sanonut ja sanon, ettei uskon- ratkaisua tarvitse miettiä vuosia.
Nimittäin, olisiko 2-3 minuuttia mennyt, -
niin Aila löysi minut vierestään polvillaan saman sohvan ääreltä.
Hän yllättyi ihan valtavasti, miten minä olin siinä.
Sanoin Jukka-veljelleni: "Rukoile minunkin puolestani. -
Minäkin haluan tulla uskoon." Siinä iltamyöhällä -
saimme antaa elämämme Jeesukselle yhdessä vaimoni kanssa.
No, siinä sitten kävi... Seuraavat päivät olivat sellaisia..
No, ensin kerron, että Ailalla uskoontulo oli hyvin tunnepitoinen.
Hän koki valtavan vapauden ja ilon.
Jos olis' vähänkin siipiä ollut, niin olisi lähtenyt lentämään.
Yritti ilman siipiäkin. Ja minä en tuntenut yhtään mitään.
Ei yhtään mitään. Ei minkään- laista tunnekokemusta siinä ollut.
Sitten se Jumalan vastustaja, paho- lainen tuli olkapäälle istumaan -
ja sanoi: "Ei sulle ole mitään tapahtunut. Et sinä ole uskossa."
Minä onneton rupesin vähän uskomaan sitä, -
että niin siinä on varmaan käynyt.
Aila meni maanantaina töihin ja oli siellä kertonut kaikille, -
että hän on tullut uskoon.
Minäkin menin maanantaina töihin, mutten puhunut kenellekään mitään.
Uskoin, ettei mulle varmaan ole tapahtunut mitään, -
kun ei tunnu miltään.
Siinä kuitenkin saatiin hyviä neuvoja.
Ailan työnjohtaja järjesti meidät kylään perheeseen, -
jossa emme olleet käyneet emmekä tunteneet heitä ollenkaan.
Aila oli kertonut, että mulla on vaikeaa. Mitenkähän tässä käy?
Niin me menimme sinne kyläpaikkaan ja kerroimme, mistä kenkä puristaa.
Sitten Esko (sittemmin työtoveri Seinäjoen helluntaisrk:ssa) -
hän vähän tenttas' minua ja kysyi: "Olitko tosissas', -
kun päätöksen teit ja puolestasi rukoiltiin?"
Sanoin: "Niin tosissani kuin suomalainen mies osaa olla. -
Ei näillä asioilla pelleillä."
Sitten hän luki Raamatusta kaksi raamatunkohtaa (Joh. 6), -
jossa Jeesus sanoo: "Joka minun luokseni tulee, -
sitä minä en heitä ulos." Hän vakuutti, -
että olen tullut Jeesuksen luo. Jeesus sanoo Sanassaan, -
ettei Hän ketään heitä ulos, joka Hänen luokseen tulee.
Sitten hän luki Joh. 1:12, jossa sanotaan, -
että Jeesus antoi voiman kaikille, jotka ottivat Hänet vastaan, -
voiman tulla Jumalan lapseksi. Olet tullut Jeesuksen luo.
Hän ei ole heittänyt sua pois. Sait voiman. Olet nyt Jumalan lapsi.
Sitten hän sanoi tärkeän lauseen: -
Raamattu ei kerro mitään, miltä uskoontulon pitää tuntua.
Se oli hyvin tärkeää. Sitten hän jatkoi: -
"Yhden asian tulee tapahtua. Sun täytyy tunnustaa tekosi, -
että olet antanut elämäsi Herralle."
No, me pohjalaiset olemme semmoisia miehiä, että teemme, mitä haluamme.
Emme kysy naapurilta yhtään mitään. Ollaan semmoisia jääräpäitä.
Mutta täytyy sanoa, että pohjalaisena miehenä meni pupu pöksyyn.
En meinannut uskaltaa kertoa sitä, minkä neuvon olin saanut.
Sitten ajattelin, että on näin pitkälle menty, -
niin menen tämän tien loppuun asti. Meni syteen taikka saveen.
Maanantaina menin työpaikalle.
Olin tukkuliikkeessä maatalouskonemyyjänä.
Meitä oli kaksi myyjää samassa huoneessa.
Istuttiin työpöytien ääreen ja ensisanoikseni sanoin: -
"Timppa, mä olen tullut uskoon ja antanut elämäni Jeesukselle."
Sydän pamppaili, että miten minä uskallan, mutta olin päättänyt, -
ettei tämä tästä enää voi huonompaan suuntaan mennä.
Niin minä tunnustin uskoni työkaverille.
Siinä hetkessä tiesin ja tunsin, että minä olen tullut uskoon.
Tuli semmoinen ilo ja vapaus siinä hetkessä, -
vaikka kuka olis' sanonut, ettei näin ole. Ei pirukaan enää.
Hänkin näki, että on turha ruveta tekemään tätä tyhjäksi.
Siitä se lähti meidän uskonelämä käyntiin.
Pian sitten löysimme tiemme seurakuntaan ja kävimme kasteella.
Sitten vähän myöhemmin täytyimme Pyhällä Hengellä. Yhdessä.
Kaikki askeleet otettiin yhdessä. Kasteellakin samalla kertaa.
Samassa Ilmajoen arki-illan kokouksessa -
saimme täyttyä Pyhällä Hengellä. Ja Herra on ollut hyvä.
Kiitos, Erkki!
Soili perheineen joutui yhtäkkiä epätoivoiseen tilanteeseen.
Hänen miehensä sairastui vakavasti ja Soili luuli jäävänsä leskeksi -
kolme lasta hoidettavanaan. Miten sitten kävi?
Kuka sä oikein olet? - Soili Kaskiniemi.
Soili on tullut kertomaan jotain, -
joka liittyy hänen ja hänen perheensä elämään.
Te olette menneet naimisiin 2001?
Ja olette yrittäjäperhe?
Sitten alkoi pikkuhiljaa tulemaan jotain semmoista elämään.
Ei ollutkaan enää kaikki niin hirveän hyvin.
Kerrotko, mitä tapahtui perheessäsi?
No, mun mieheni uupui töissä.
Sai ihan burn outin. Sitten alkoi tulla lisää oireita, -
joita hoidettiin masennuslääkkeillä, mutta ei löydetty syytä.
Tilanne oli aika epätoivoinen. Teillä on 3 pientä lasta.
No, mitä sitten?
Mieheni hoiti lapsia kotona ja minä olin töissä.
Sitten hänelle tosiaan tuli paljon oireita: -
lihoi, ei saanut öisin unta, päätä särkee kovasti, huimaa, -
kirkas valo koskee silmiin. Ja hänen pitäisi sitten hoitaa lapsia.
Hän oli perheenisä, joka rakastaa perhettään, -
mutta oireitten takia hän ei kyennyt hoitamaan isän osuutta, -
saati omaa yritystään. Sitä tutkittiin.
No, entäs sitten?
Onneksi lääkärit tajusivat lähettää lisätutkimuksiin.
He löysivät syyn: aivolisäke ei toimi ja oireet johtuvat siitä.
Siellä on kasvain, joka painaa hermoja ja aiheuttaa muutkin oireet.
Joo, ja uskova perhe? - Joo. Molemmat lapsesta asti uskossa.
Joo. Olenko ymmärtänyt oikein, että lääkärien mukaan -
sitä ei voitaisi sieltä poistaa?
Niin, ei ainakaan silloin heti. Lääkärien diagnoosi oli kasvain -
ja se on vaikeassa paikassa. - Joo, oireet olivat selkeät -
hänen olemuksessaan ja elämisessään.
Kerroit, että mietitte tahoillanne, -
että kun tämä on näin, niin jopa hautajaisten järjestelyä.
Kyllä mä surin jo, että jään leskeksi ja miten pystyn elämään.
Elättämään pienet lapset ja... - Joo, joo.
Mutta - on rukoilevat isovanhemmat. Aamen.
Kerrotko, mitä isovanhemmat tekivät?
No, kuultuaan diagnoosista he meni- vät Pirkon kokoukseen Kuopiossa.
Siellä rukoiltiin. He saivat sieltä rukousliinan, -
joka tuotiin Mikolle.
Ympäri maata ja Afrikkaa myöten on kannettu ja rukoiltu. - Aamen.
Juttelin myöhemmin miehesi kanssa, kun kuulin, mitä oli tapahtunut.
Hän sanoi laittaneensa rukousliinan tyynylle nukkumaan mennessään.
Mulle hän kertoi, että aivan kuin olisi päätä skannattu koko yön -
niin kuin jotain siellä tapahtui. Ja niin tapahtuikin!
Aivan. Oireet hävisivät ja hän meni lääkärin vastaanotolle.
Lääkäri katsoi otettuja tuloksia ja kysyi: -
"Nyt sinun puolestasi on varmaan rukoiltu?" - Aamen. Aamen.
Sieltä ei enää löytynyt... Kasvain oli ainakin pienentynyt niin, -
ettei se enää vaivannut ollenkaan. - Aamen. Oireita ei enää ollut.
Ja kuitenkin lääketiede oli vähän avuton asian kanssa.
Ei välttämättä uskallettu operoida vaikeassa paikassa olevaa kasvainta.
Mitäs sinä tänä päivänä ajattelet?
No, minulle tämä toi Jumalan konkreettisesti läsnäolevaksi.
Vaikka olen pienestä asti ollut uskossa, niin lasten syntyessä -
ja yrityksiä pyörittäessä Jumala jotenkin hävisi -
tai se minun uskoni katosi kauemmaksi.
Mä löysin, että mun täytyy ensimmäiseksi etsiä Jumalaa.
Jumala voi minulta viedä pois sen kaikkein tärkeimmän.
Sitten mulla ei ole mitään. Jumalan täytyy olla ensin. - Aamen.
Olkoon tämä meille kaikille: ensin etsikää Jumalan valtakuntaa -
ja Hänen vanhurskauttaan. Annetaan kaikki siihen, puoliso rinnalla.
Nyt saatte yhdessä uskossa rukoilla ja kasvattaa lapsia. Eikö vaan?
Kyllä. Vaikka kaikkia vaikeuksia ei ole poispyyhkäisty, -
mutta saadaan olla turvassa ja Jumalan sylissä.
Hän kyllä auttaa. - Aamen. Kunnia Jumalalle! - Aivan. - Aamen.
Miten Jumala voi osoittaa uskolli- suutensa metsäpalstan kautta?
Karipa kertoo. Ole hyvä, Kari!
Joo, rauhaa minunkin puolestani!
Mä olen Tolppasen Kari Polovijärveltä -
ja uskontiellä saanut olla reilun 6 vuotta.
Se on ollut todella mielenkiintoista aikaa.
Eräs evankelista sanoikin, ettei se ole heleppo tie, -
mutta mielenkiintoinen. Ja sitä se on ollut kyllä.
Siin' on ollut kaikennäköistä.
On nähnyt, miten Jumala on kaikessa ollut mukana ja auttanut, -
kun Hältä on vaan älynnyt pyytää apua.
Tämmönen tappaus. Mul' on hyvin erikoinen todistus.
Mul' on mehtäpalsta Juuassa, Juuan salolla.
Siellä on semmoinen kuvio, missä kasvoi hyvin huonokuntoista puuta -
ja semmosta risukkoa. Ja nytten tuota -
nää valtion metänparannusrahat on loppumassa tänä vuonna kokonaan.
Sitten mulle tuli viime syksynä oikein kiire, -
että hyvänen aika, se kolme hehtaaria pittää saada aukeeks', -
että saapi siihen ne uudet taimet. Valtio hommaa ne sitten.
Yritin tarjota sitä plänttiä firmoloille, -
mutta eihän ne risut niille keleppaa.
Ja tuota, en ees yhtään tarjousta saanut sieltä kautta.
Sitten aattelin, että pittää tehä toisella tavalla, -
sillä hankintakauppahommalla, että ite on se, -
joka ne puut sinne tien varteen toimittaa.
Yks' veli jo luppautui sen homman tekemään, -
kun ite on töissä muualla. Ei aikaa riitä semmosseen.
Se oli elokuuta, kun hän luppautui.
Sit' Pirkko oli kokkousta pitämässä -
Polovijärvellä elokuun lopussa. Olihan se näin? Varmaankin.
Ja tuota, mie Pirkolle sanoin, että mul' on semmonen epävarmuus -
syvämessä tekijää kohtaan, että tulleekohan siitä hommasta mittään.
Ja, ja, kun siinä oli kaikennäköstä sattunut ennen sitä.
Mies ei ollut pitänyt sanojaan. Siitähän se tietysti oli kiinni.
Ja sitten sen Pirkolle kerroin, kun se painoi minua, -
että mitenkä minä saan sen tehtyä.
Pirkko sanoi heti, että epävarmuus syvämeen on tullut Jumalalta.
Ei se itsekseenkään sinne mene. Mutta älä hättäile.
Kaksi kertoo, että älä hättäile. Kyllä Jumala hoitaa sen asian -
ajallaan ja todella noppeesti, kun se tapahtuu. Kun aika on.
Syyskuun alussa tein sitten kaupat, ihan sen hankintakaupan -
ja oottelin sitä veljeä töihin lokakuun puoliväliin asti varmaan.
Ei sitä näkynyt ei kuulunut. Ei vastannut puhelimeen, -
ei tekstiviestilöihin. Selvä! Tartteepa kyssyy muualta tekijätä.
Tiedättekö, syksy on hankala aika saada metsäurakoitsijoita töihin.
Kaikki on täystyöllistettyjä.
Siinä lähelläkin yks' mies sanoi, ettei hän jouva, ei pysty!
Ja tuota, sitten...
Niin, yks' urakoitsija asui meijän kylällä.
No, minä soitin hälle, että miten ois? Kerkkiisitkö?
Sanoi: "Joko huomenna lähettään?"
Ei siinä tosissaan mennyt, kun parin päivän piästä se tuli -
sillon lokakuulla ja se oli varmaan viikossa ohi koko homma.
Sit' oli vielä semmonenkin. Lokakuulla oli kovat pakkaset.
Just kun se ajo oli hällä, tuli ne kovat pakkaset, -
että pehmyt maa kesti ajella. Kun puut oli tien varressa, -
niin alkoivat mahottomat vesisatteet. Hyvä, kun sai konneensa pois.
Konemieskin ihmetteli, että onpa nyt merkillistä.
Miten voi -20 astetta tulla tähän aikaan?
Loppui samoin tein, kun oli puut siellä.
Mutta kun Jumala säätää säätkin. Ne on kaikki Hänen käsissään.
Mulle vaan johtui ne Pirkon sanat mieleen, kun homma oli ohi.
No, kylläpäs se kävi supsikkaasti ja ajallaan.
Ne oli niin täsmäsanat, kun olla voi.
Tää oli tämmöne yks' kerta, kun oon saanut kokkee, -
että Jumalan siunaus on minunkin kohallani.
Niitä on myös muitakin tappauksia.
Mm. poika on hävinnyt ja se on löytynyt ja tälleen.
Tästäkkään ei olis' tullu mittään ilman Jumalan siunausta.
Jos oisin toiminut niin kuin - mitenkä sanois' -
iliman Hänen tahtoonsa, niin siitä ei olis' tullut mittää.
Että tässäkin semmosta opetusta, -
että jos luppoot jollekin jotakin, -
niin piä se luppaukses'. Kyllä se on niin noloo -
olla se toinen osapuoli ainakin siinä.
Koska Jumala on aina uskollinen ja vanhurskas, -
vaikka myö ei aina olla, en itekkään varmasti.
Minäkin aina... En tiedä, kuin Hänen tahtonsa on, -
mutta siinäpi maksan aina.
Tässä tämmösen vielä halusin lukkee: -
Filippiläiskirjeen 4. luku, jakeet 6-7: -
"Älkää mistään murehtiko, vaan kaikessa saattakaa pyyntönne -
rukouksella ja anomisella kiitoksen kanssa Jumalalle tiettäväksi, -
ja Jumalan rauha, joka on kaikkea ymmärrystä ylempi, on varjeleva -
teidän sydämenne ja ajatuksenne Kristuksessa Jeesuksessa."
Tämä oli näköjään tuoreessa Pirkon Ystäväkirjeessäkin.
Tää on tosi hyvä. Kaikki me voijaan Hänen etteensä viijä.
Ei semmosta asijoo oo, mitä ei voi.
Ja Hän on luvanna pittee huolen meistä. Kiitos!
Kiitos, Kari!
Kuten huomasit, todistuksissa on merkillinen voima.
Ne osoittavat, minkälainen Jumala meillä on.
Lähde tukemaan tätä ohjelmaa. Ruudussa on tarvittavat tiedot.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare