Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Ensin moikataan Minttua. Mintulle Jumalalla oli ns. mittatilaustyö.
Ei kovinkaan mukava, mutta sitä enemmän tarpeellinen.
Mä oon tässä nuoren ystävän, kotiäidin kanssa ja -
haluan haastatella häntä hiukan.
Mitä elämään kuuluu ja mitä Herra on tehnyt?
Mikä sun nimi on? - Minttu.
Minttu, kiva nimi, missä Ville?
Onks Ville kotona? - Joo, kotona.
Sä tulit Mikkelistä? - Joo, tänään iltapäivällä.
Minä kuuntelin sua, kun sä kerroit mulle tarinaasi.
Sä oot ollu nuorena uskossa. Jotakin tuli sitten elämään -
ja se uskovaisen elämä jotenkin haihtu ja häipy.
Kerrotko hiukan omin sanoin siitä?
Joo, tota - oikeestaan varmaan elämä lähti menemään liian hyvin.
Mul oli kaikki, mitä mä halusinkin. Mulla oli mies ja talo ja koira -
ja farmariauto, ihana työpaikka ja kaks ihanaa tytärtä synty mulle.
Mihin Jumalaa silloin tarttee?
Musta tuntu silloin siltä, että ei oikeastaan ollut olevinaan -
tarvetta Jumalalle mun arjessa, koska mullahan meni kauheen hyvin.
Sit ei mennykkään kovin hyvin. Tuli vaikeuksia.
No joo. Kiitos Herralle, tuli niitä vaikeuksia.
Me asuttiinkin hometalossa ja mulla alkoi selkä mennä alta.
Ja se ei todellakaan kestänyt sitä lastenhoitoa.
Alko olla voimat loppu. Mies lähti matkatöihin ja mä jäin yksin kotiin -
hoitamaan paritalon pihamaata.
Sit mul oli elämässä tämmönen narsisti-ihminen, joka mua kiusas.
Alko pettää niinku ihan henkinen ja fyysinen vointi.
Mä rupesin valvomaan ja ja mä valvoin kaks kuukautta. - Ajattele.
Mä kävin lääkärillä ja ne anto mulle melatoniinia, Tenoxia -
Opamoxia ja kaikkea. Mä en osannut oikein kuvailla sitä mun oloa, -
että minkä takia mä en saa yöllä unta.
Osasitko siinä vaiheessa kysyä apua Jumalalta, Herralta?
Aika pitkään mä sinnittelin. Se selkä on tosiaan aika jumissa.
Mä kävin erilaisissa vaihtoehtohoidoissa.
Hetkellistä helpotusta sieltä varmaan sain, -
mutta ei se kyllä yöunta mulle tuonu. - Sä mainitsit joogan ja mitä vielä?
No, joogassa kävin ja shindo-venyt- telyssä ja vyöhyketerapiassa ja -
monenlaista sellaista "luonnon- mukaista" hoitoa halusin itselleni, -
että se uni jotenkin löytyy. Vastustin kovasti lääkehoitoa.
Et kuitenkaan saanu apua sun selkään tai unimaailmaan.
Ei, sit mulla alko oikeesti pettämään pää.
Olin valvonu niin paljon, että mä olin yhtä paniikkikohtausta.
Mun lepopulssi oli 130 ja mä en enää pystyny pitämään...
Oikeastaan pimeässä huoneessa olisin pystynyt vaan olemaan.
Kaikki lasten äänet ja muut tuntu ihan sietämättömiltä.
En pystynyt kuvitella, että ajaisin autolla edes lääkäriin.
Sitten menin mun vanhemmille ja otin lapset sinne mukaan.
Mun sisko haki mut.
Siellä mä olin ihan varma, että mun pää menee tässä.
Lääkkeet ei mua auta, lääkärit ei mua auta, mikään ei mua auta.
Mun isäni sano mulle, että kuule tyttäreni, -
sä oot tullu nyt elämäs nollapisteeseen.
Siinä kohtaa mä vasta tajusin, että herranen aika, niin. - Aamen.
Kaikki multa on viety. Ei tää maailma enää voi auttaa.
Ja, niin mä sitte annoin isän voidella mun otsan öljyllä -
ja isä rukoili mun puolesta. Mä aloin pyytämään apua ylhäältä.
Ja sitä apua alkoi tulemaan. Mua oli ohjattu lääkärissä, -
että mene keskustelemaan psykiatrille tai jonnekin, -
että nyt sulla ei oo kaikki kunnosssa, kun sä tolla tavalla oireilet.
Yleensä univaikeudet johtuu jostain sellasesta.
Mä kävin sitte pari kertaa juttelemassa siellä, -
mutta olinkin päässy jo Jumalan hoitoon.
Mä kolasin lunta pihalla ja Jumala jutteli mulle.
Jumala kertoi, minkä takia mua oli pitänyt vähän ravistella -
ja antaa sellasia koettelemuksia mun elämään.
Että ne oli ihan niinkuin mittatilaustyönä mulle tehty.
Mä en ois muuten hajonnukkaan.
Niin mä sain pikkuhiljaa elämään semmosia palasia, -
käydä koko elämän historia, siellä hiljasuudessa Jumalan kans, -
kun mä työnsin sitä lunta. Viime talvena tuli muuten aika paljon lunta.
Se oli ihan minua ja terapiaani varten. - Aamen.
Sit menin vielä käymään siel terapiassa ja sanoin, että päässyt -
tämmöseen Jumalan terapiaan ja olen alkanu nukkumaankin.
Mulla menee oikeestaan vähän paremmin -
ja tarviskos mun vielä käyvä täällä.
En tiedä oliko hän uskovainen, mutta hän sanoi -
"Ei, jatka vaan siinä Jumalan terapiassa." - Aamen.
Se oli ihana, se oli parasta, mitä voit saada.
Joo, ja sillon mulla oli vielä niitä selkävaivoja aika paljon.
Selkä oli tosi rikki.
Mä tulin sillon viime keväänä - Pirkko olit täällä.
Tässä paikassa? Okei.
Mä tulin tähän rukoiltavaksi ja sä kysyit, että mitäs haluat Jumalalta nyt.
Mä kerroin, et mulla on heikko selkä ja toivoisin sen puolesta esirukousta.
Pirkko kysy, että onks mun jalkoja koskaan mitattu.
Sit mie istuin tuolille ja nostin jalat ylös.
Ihan selvästi ne näytti olevan eri mittaset, ne jalat.
Kyllä tää on fysioterapiassa joskus todettukin, -
mutta ei sille oikee mitään ole voitu tehdä.
Hän rukoili ja mä nostin uudelleen ne jalat ja ne oli ihan tasassa.
Mä jotenkin tarvisin itelle sen -
semmosen konkreettisen, että mä näin, että ne todellaki on tasassa.
Mun usko kyllä oli tosi heikko.
Kiittelin kyllä siitä Jumalaa suuresti, mutta ajattelin heti sen jälkeen, -
että no, kiitos, että autoit, mutta nyt mulle varmaan sit tulee syöpä.
Ja sä sait avun. Paraniko sun selkäsi?
Joo, mun selkä on vahventunu tässä, kun ne jalat on samassa.
Mä oon tässä todisteena kolme päivää muuttanut -
takasi sinne korjattuun hometaloon.
Kantanut jääkaappia ja jos jonkin moista vaatekomeroa, -
ja istunu tänään autossa Mikkelistä tänne. Kestäny vielä istuu penkissäki.
Kiitos Herralle, se selkä on parantunut. - Aamen.
Kiitos Minttu. Leilalla oli takanaan monta vaikeaa vuotta.
Lopulta alkoi kuitenkin näkyä valoa tunnelissa.
Kerron pienen episodin uskoontulostani, -
vaikkei siihen suurta dramatiikkaa liitykään.
Se on kuitenkin henkilökohtainen kohtaaminen Jeesuksen kanssa.
Meilläkin oli monta raskasta vuotta takana päin.
Aina ajatteli, että jotenkin vaan selviytyis seuraavaan päivään.
Sitte alko ikäänkuin näkyä valoa tunnelissa. Se valo oli Jeesus.
Sain uskovia ystäviä ja tuli paljon semmosia -
myönteisiä asioita elämään. Koin, että se oli Jumalan rakkautta -
ja huolenpitoa. Niin kuin psalmissa 139 sanotaan: -
"Sinä olet saartanut minut edestä ja takaa...
Senkaltainen tieto on minulle ylen ihmeellinen, -
ylen korkea käsittääkseni sen.
Minne minä voisin mennä, kussa ei sinun Henkesi olisi, -
minne paeta sinun kasvojesi edestä?
Jos minä taivaaseen nousisin, niin sinä olet siellä; -
jos minä tuonelaan vuoteeni tekisin, niin katso, sinä olet siellä.
Jos minä kohoaisin aamuruskon siivillä ja asettuisin -
asumaan meren ääriin, sielläkin sinun kätesi minua taluttaisi, -
sinun oikea kätesi tarttuisi minuun.
Ja jos minä sanoisin: "Peittäköön minut pimeys, -
ja valkeus minun ympärilläni tulkoon yöksi",
niin ei pimeyskään olisi sinulle pimeä:
yö valaisisi niinkuin päivä, pimeys olisi niinkuin valkeus."
Tätä kaikkea hyvyyttä sai kokea.
Mitä suuremmaksi ja läheisemmäksi Jeesus tuli mun elämässä ,-
niin sitä syntisemmäksi koin itseni.
Sitten joskus takapihalla kukka- penkkiä peratessa,-
tein parannusta omasta elämästä. Koin, että Jeesus oli lähelläni, -
vaikka en julkista ratkaisua silloin vielä tehnyt, -
kun odotin tota aviopuolisoa muutaman kuukauden.
Me saimme lähteä yhdessä tälle taivastielle ja -
yhdessä lukea syntisen rukous.
Nyt on 33 vuotta siitä matkan- teosta sitte aikaa.
Mä sain tämmösen pienen runon, jonka ajattelin tähän lukea.
Sen jälkeen, kun mä sieltä kukka- penkistä olin noussut.
Älä itke mun lapseni enää, sinun syntisi pyyhittiin pois.
Saat viatonna, puhtaana elää, kuin niitä ei ollutkaan ois.
Jeesus kantoi ne ristille kerran, sulle hankki hän vapahduksen.
Nyt puhdas lapsi oot Herran ja taivahan perillinen. Aamen.
Ismo tuli uskoon jo nuorena, mutta maailma, sen idolit ja nautinnot -
houkuttelivat hänet mukaansa yhä uudelleen, uudelleen ja uudelleen.
Jumalan armo oli kuitenkin aina jotenkin lähellä.
Mä sain kuulla Jeesuksesta eka- kerran pyhäkouluvuosina -
Saarijärven vapaaseurakunnan toimesta.
Se kantoi hedelmää niin, että sain vastaanottaa -
Jeesuksen Vapahtajanani 10-vuotiaana lapsena.
Eräässä iltakonsertin jälkeisessä tilaisuudessa -
sain antaa elämäni Jeesukselle.
Kuitenkn tämän maailman kutsu seurasi noin 12-vuotiaana, -
murrosiän kynnyksellä.
Minä valitsin kohdalleni epäjumalat, -
kuten uskon hyvin monien nuorten tässä maailmassa tekevän.
Mä oon merkinny tähän "idols", koska mun mielestä -
englanninkielisessä raamatunkäännöksessä -
epäjumalille on annettu kuvaavampi termi, tämä idoli.
Meidän maailmanaikamme on täynnä idoleita.
Ja Jumala on luonut meidät elämään hänen yhteydessään -
ja palvomaan vain häntä kuninkaana ja idolinamme.
Kuitenkin minä valitsin omat idolini -
ja vartuin tämän ajan oppipoikana, aikuisuuteen.
Toinen kutsu tuli noin 20 vuotta sitten tälle paikkakunnalle suodun -
nuorisoherätyksen yhteydessä. Mun kaveripiiristä tuli monet uskoon.
Minäkin, Herran kerran kokeneena ja vastaanottaneena, -
ikään kuin tunsin aikani koittaneen.
Ja Herra kutsuikin minua puoleensa ja tykönsä.
Minä sain ottaa hänet vastaan, tehdä parannuksen synneistäni.
Oon merkinny kuitenkin, että paran- nuksentekoa tehtiin pitkin hampain.
Siihen aikaan.
Minun nuoressa sydämessäni oli hyvin suuri elämän nälkä, -
ylpeys ja suuri oma tahto.
Sen takia se parannuksenteko niinä päivinä, -
vaikken silloin sitä nähnytkään, tuntui pitkin hampain tekemiseltä.
Kuitenkin sain Jumalan armosta käydä kasteelle, -
20 vuotta tulee siitä tänä syksynä aikaa.
Jumala vastasi minun tarpeisiini ja rukouksiini tuossa ajassa.
Jumala johdatti minut avioliittoon ja seurakuntayhteyteen, -
mutta minä en sydämestäni halunnut koskaan tulla.
Seurasi luopumus ja epäjumalan- palveluksen uusi tuleminen, -
jonka minä koin olevan vapauden, -
jota minulta ei kukaan tulisi riistämään.
Jotta tämä vapaus olisi ollut mahdollinen, minun täytyi -
tietoisesti unohtaa Herra ja seura- kunta, kaikki mitä olen kokenut.
Mutta kuitenkin sielunvihollinen uskotteli minulle, -
että kaikkea ei ole vielä koettu.
Kuitenkin näistä valinnoista sai kylvää ensimmäistä kertaa satoa -
avioeron kohdatessa meidän liittoamme.
Tästä seurannutta tuskaa karkuun pääsin työelämän saattamana, -
ulkomaille, kohti uutta unohdusta.
Ja unelmien täyttymystä.
Tuo ulkomaanmatka oli Yhdysvaltoihin ja työ siellä.
Minä todella koin, että se tulee olemaan unelmien täyttymys.
Hyvin monet osa-alueet mun epäjumalanpalveluksessa -
ovat sieltä kotoisin, valitettavasti tänäkin päivänä.
Kuitenkin kaikkien näitten unelmien täyttyminen ja sen hintana -
kaiken hyvän unohtaminen, mitä Jumala on elämässäni tehnyt, -
kuoletti minut sisältä, aivan totaalisesti.
Minä palasin takaisin syvissä synninsiteissä ja tyhjällä mielellä.
Yritin elämäntapojen parannusta omassa voimassa useita kertoja.
Mutta ei oma voima kantanut. Minusta ei ollut rikkomaan -
niitä synnin kahleita, johon minut oli sidottu.
Kuitenkin Jumala on ollut koko- ajan minua kohtaan armollinen.
Ja hän johdatti minun elämääni uuden vaimon.
Minä en nähnyt sitä Jumalan hyvyytenä, vaan hyvänä asiana.
Minä edelleen panostin kaikkeni työhön.
Yritin jatkaa nautintojen orjuudessa.
Sittenhän seurasi lapsen syntymä. Kiitos Jumalalle hänestä.
Isyys ja aviomiehuus, mutta kaikki ilman elämänlähdettä.
Minulla ei ollut rikkinäisenä sieluna yksinkertaisesti -
eväitä vastaamaan perheen tarpeisiin.
Vielä minut vietiin ulkomaille perheeni kanssa, työn puolesta.
Himojen orjuus ja tyhjyys sen mukana, -
aiheutti tunnemaailman lopullisen kuoleman.
Minä en enää halunnut mitään omalle kohdalleni, -
enkä pystynyt vastaamaan läheisteni tarpeisiin.
Minä tiedostin Jumalan avun tarpeen, -
mutta olin kykenemätön tekemään parannusta.
Tämä tila ajoi minut kieltämään Jumalan itseltäni ja lapseltani.
Olin todella siinä tilanteessa, -
että olin päättänyt, että Jumalaa ei ole.
Ja minun kautta sitä ei ole myöskään perheelleni.
Palasimme kotiin, uusi avioero astui vireille.
Vielä kerran koin, että kohti uutta nousua omassa voimassa.
Aloitimme levyprojektin tekemisen.
Se on ollut hyvä projekti. Se on ollut kasvattava projekti, -
mutta kuitenkin se oli hedelmää siitä epäjumalan palveluksesta, -
jonka täyttymystä olin koko elämäni hakenut.
Yhtäaikaa ymmärsin tilani inhimillisesti, -
vaikka en uskonut Jumalan voimaan.
Hankkiuduin terapiaan. Lapsi muutti äidin mukana pois, -
siirryimme yhteishuoltajuuteen.
Sisälleni tyhjyyteen tuli suru, viha ja katkeruus.
Tätä ei, Jumalan kiitos, kestänyt kovin montaa kuukautta, tätä tilaa.
Koitti Jumalan aika ja väliintulo.
Jumala osoitti minulle paikkani Jeesuksen ristin juurella.
Padot aukesivat. Minä sain jälleen tuntea rakkauden.
Minä sain tuntea mitä on, kun saa itkeä. Mitä on, kun saa rakastaa.
Mitä on, kun saa anteeksi.
Suomut tippuivat silmiltä.
Luomakunta puhkesi kukoistukseensa sen kevään myötä.
Tuntui, että ensimmäistä kertaa minä näin elämässäni, -
oikeasti näin luomakunnan ja sen koko kauneuden.
Synnin kahleet avattiin. Siitä on koittanut vapaus synnin orjuudesta.
Ja epäjumalien alttarin romuttuminen.
Armo ja vapaus synnin orjuudesta Jeesuksessa, -
tarkoittaa todella sitä, että meidän, vaikka me syntiä vielä teemme -
niin kauan, kun me tässä lihassa kuljemme, -
meidän ei tarvitse palvella syntiä.
Meidän ei tarvitse olla niissä siteissä, vaan meillä on -
Pyhän Hengen voima, joka auttaa meitä taistelemaan sitä vastaan.
Se vapaus, minkä maailma tarjoaa, sitoo ja on kuolemaksi.
Siis siirryin kuolemasta, kuolleesta tilasta elämään Jeesuksessa.
Olen saanut sen jälkeen elää kiitosmielellä.
Jumala antoi sydämelleni sanan janon.
Kaiken tuon yli viidentoista vuoden jälkeen.
Isän rakkauden eheyttävä vaikutus Pyhän Hengen kautta -
on ollut minun voimani matkalla täyteen miehuuteen ja isyyteen.
Jumala on kuljettanut minua hitain askelin tällä kertaa.
Ei niin suurella vauhdilla, kuin silloin 20 vuotta sitten.
Olen saanut nyt neljättä vuotta kasvaa ymmärtämään -
seurakuntayhteyden tärkeyden, yhtenä jäsenenä Herran ruumiissa.
Yhtä Jumalan rakkaudessa, todistuksena tälle maailmalle, -
Jumalan eläväksi tekevästä armosta.
Näin Jeesus on minun Herrani ja Kuninkaani -
ja minä elän hänessä ja hänelle -
Isän, Jumalan valtakunnassa. Nyt ja aina.
Ja tahdon elää hänen tahtonsa mukaan.
Siunausta kaikille.
Tapiolle Jumala osoitti uskollisuuttaan käyttäen hiekkakuormaa.
Nikodemus kysy Jeesukselta, miten ihminen voi uudestisyntyä?
Tässä on esimerkki, joka on vanhana syntynyt.
Minä tosiaan lähentelin viidettäkymmentä, -
kun tuli perheeseen semmonen tilanne.
Minä elin hyvää elämää omasta mielestä.
Ei ollu mitään isompia paheita. Ei ollu tupakkia, -
eikä viinakaan enemmälti maistunut. Maailman riennoissa kumminkin olin.
Jumala pysäytti kotona semmosten tapahtumien kautta.
Se oli niinko hätä sisimpään -
ja kova huuto Jumalan puoleen, että Herra auta.
Vaikka en ennen ollu rukoillu, enkä mitään tämmöstä.
Mutta tietenkin oli vanhin sisko tullut uskoon nuorena ja se oli -
varmaanki todennäköisesti rukoillut meidänkin puolesta.
Ne rukoukset todennäköisesti kanto ja Jumala muisti ja muistutti.
Saatiin sitten vaimon kanssa tulla yhtäaikaa uskoon.
Herra on vienyt ja tehnyt jopa ihmeitäkin minunkin kohdalla.
Kun olin nuori uskova, olin tossa tielaitoksella töissä -
ja oli semmonen komia aurinkopäivä ja harvassa oli poutapilviä.
Mulla oli muka kiire, kun lähdin mä yli 100 km päähän -
viemään kuonahiekkaa, joka pölisee. Tuuli tahtoo viedä kuorman.
Se pitää kastella mutta en malttanut.
Kun huomasin, että kuorma rupes pölisemään, -
sanoin muutaman kilometrin päässä ääneen, -
että Jumala, sinä voit kastella kuorman ja tuli tihkusade -
yhestä pilvestä kilometrin matkalle ja sitte oli ihan kuivaa.
Minä sanoin, että olisit sä voinut paremminkin kastella.
Meni muutama kilometri ja tuli kaatamalla vettä. Kuorma valu ja -
taas oli kilometrin matkalla vaan sade. Sitte oli koko reissu poutaa.
Mä iloitsin Herrassa. Hän näytti mulle, että hän voi kaiken.
Nuorelle uskovalle anto vahvistusta. Mä oon sanonut, -
että muistuta Herra siitä ihmeestä, minkä ensimmäisenä teit.
Vuosien varrella on monenlaista tullut ja on Herra huolen pitänyt.
Ja kantanut, vaikka välillä on tuntunut vähän raskaalta -
ja vastoinkäymisiä aina on. Tosiaan Herra on hyvä ja häneen voimme -
panna turvamme ja luottaa häneen elämämme loppuun asti, aamen.
Kiitos Tapio. Nämä olivat Todistuksia Suomesta.
Ensikerralla lisää. Jos tykkäsit ohjelmasta ja haluat tukea meitä, -
niin voit käyttää ruudussa näkyviä tietoja. Kiitos.
Tekstitys: Eija Männistö