Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat Todistuksia Suomesta.
Marika oli jo kahdesti yrittänyt tulla uskoon, mutta ei onnistunut.
Kolmannella kerralla hän huomasi, että asia oli kiinni Jumalan armosta.
Mulla on ns. uskoontuloyrityksiä jo muutama.
Tää, missä tällä hetkellä seison, on kolmas.
Kaksi ensimmäistä oli semmosia ettei ne ottanut tuulta siipien alle.
Koen, ettei maaperä ollu kasvulle kypsä.
Mä aikoinaan sairastuin masennukseen.
Se todettiin psykoottistason masennukseksi.
Sen takia vieläkin olen sairaseläkkeellä.
Se oli sen verran vakava tila.
Tein uskonratkaisun, kun mulle ruvettiin uskonasioista kertomaan.
Tein sen ratkaisun, mutta Jumala on jälkikäteen näyttänyt, -
että se motiivi oli vähän semmonen, etten kehannu kieltäytyä.
Ihmisten mieliksi rukoilin sen syntisen rukouksen mutta mikään ei muuttunu.
Mä koin jotakin siinä hetkessä.
Kyllä Jumala yritti jotakin näissä tilanteissa tehä, -
mutta mulla ei ollu minkäänlaista ymmärrystä lähteä suuremmin.
Halusin vaan masennukseen helpotuksen ja aikani sitä koin.
Mutta pidin vanhan kaveriporukan ja tuolla ravintolaelämässä kuljin -
alkuun selvinpäin. Sitten sanoin, että voinhan minä yhden ottaa, -
koska Raamattu sanoo: -
"Kaikki on sallittua, mutta älä anna minkään hallita."
Voi vain arvata kuka sen jälkeen hallitsi ketä. Siitä alamäki alko.
Sitten mulla oli yks parisuhe joka meni aivan mönkään.
Siinä hetkessä taas tein uskonratkaisun.
Mutta - tämänkin Jumala on näyttänyt, että taas tarvin sen pelastusrenkaan, -
että vähän pinnalla pysyis. Motiivi ei ollut täysin puhdas.
Asiat meni sillä tavalla, että kuljin jonkun verran seurakunnissa -
ja olin uskonasioissa. Jotenkin vaan aina mietin, -
etten pääse sisälle näihin asioihin. Niillä ei ollu sillä lailla kantavuutta.
Mä tulin raskaaksi, tai ensin menin naimisiin, tavattuani uskovan miehen.
Mentiin naimisiin kolmen viikon tuttavuuden jälkeen. Aika äkkiä -
mutta aattelin, että se on uskova ihminen, niin siinä se se pelastus.
Meni kolme kuukautta ja huomasin olevani raskaana.
Laitoin avioeroa vireille. Mä oon taas mielisairaalassa toipumassa.
Elämä oli aivan sekasin. Tuntu, että oli koko pohja viety elämältä.
Mä olin semmosessa pisteessä, että asuin yksin, oon raskaana -
ja mulle ollaan ensikotipaikkaa varaamassa, kun lapsi syntyy.
Muistan, milloin paiskasin oven kiinni Jumalalle.
Sairaalassa kysyttiin keskustelussa, onko mulla mitään vakaumusta, -
mikä estäisi avioeron ottamisen.
Kelasin vähän aika asioita päässä ja et, ei ole. Jumala näytti, -
että se oli niinku oven paiskasu hänelle. Tuhlaajapoika lähti, -
tai tyttöhän minä olen - ovet pauk- kuen omilleen.
Tilanteet meni niin, että eräs ihminen rukoili, -
että Herra lähetä sinä joku, joka pitää huolta Marikasta ja vauvasta.
Sitten oli tilaisuus Haapavedellä, jossa Paavo Järvinen oli puhumassa.
Hän siellä sano, että Jeesus on sun selän takana ja itkee, -
hyvin syvää itkua.
Mä ite itkin penkissä ja menin sitten esirukouspalveluun.
Paavo siinä sano, että Jumala tulee antamaan sinulle lahjan.
Minä aattelin, että olen raskaana, että minäpä tiijän sen jo.
Mutta ei menny paria kuukautta, kun tämä nykyinen mies -
tuli kuvioihin mukaan. Hän ei ole uskossa, -
mutta tavallaan Jumala johatti sen kautta tuhlaajapojan elämää.
Mikä on tänä päivänä kääntynyt siunaukseksi.
Muutin tämän miehen tykö asumaan ja tämä meijän, mun tyttö synty.
Tämä oli ihan alusta asti mukana ja otti aivan kuin oman tyttärensä.
Hoiti ja rakasti aivan ehdoitta tyttöä ja rakastaa vielä tänäkin päivänä.
Mutta sitten tulin taas raskaaksi ja rupesin vähän juonittelemaan, .
kun kerran sanoin, että mä joskus haluaisin olla uskossa.
Mutta, jos mä tulen uskoon, mä en voi enää olla sun kanssa yhessä.
Meidän pitäis mennä naimisiin. Mies sano siihen, että valitse päivä.
Oon huomannut, että siunaukset, mitä mulla on, -
oon Jaakobin tavoin saanut pettämällä.
Sitten poika synty, me oltiin naimisissa kymmenettä vuotta.
Olin tehnyt uskonasioissa totaalisen pesäeron, että ne ei oo mun juttu.
Raamattukin oli jossakin piilossa, ettei kukaan vaan huomaa.
Olin työntänyt sen kaapin perukoille, mutta Jumala rupes vetämään.
Se oli parin päivän kamppailu. Hengellinen musiikki alkoi kiinnostaa -
ja kävin niitä netistä kahtomassa ja sitten pois, ei, nää ei oo mulle.
Kävin parin päivän painin Jumalan kanssa, mutta sitten tuli tietoisuus -
että seison risteyskohdassa, jossa mun on tehtävä päätös.
Se tie jolla kuljin, tiesin tasan tarkkaan sen määränpään.
Se ei todellakaan ollu taivas, vaan tiesin, että se on kadotus.
Vaikka miten paljon hyvää maailmassa olis saanu, se ei riitä.
Mulle tuli se hätä ja yritin tehdä vaihtokauppaa, -
että, jos kateltas keinustuoli-iässä. Se passais paremmin.
Se vaan tuli Raamatusta, että Jumala kutsuu kahdesti, jopa kolmesti.
Ei paljon tarvittu matematiikkaa, kun tajusin, että tää on mun kolmas kerta.
Jos kieltäydyn, voi olla ettei kutsua koskaan tule. Olen ratkaisuni tehnyt.
Siinä en uskaltanut olla lähtemättä.
Jouduin laskemaan kustannuksia: Tää voi maksaa mulle perheen -
koska monihan ei hyvällä kahto, että sekasin mennee ja uskoon tullee.
Ajattelin, että hyvä on Herra, minä annan elämäni, mutta ota myös kaikki.
Hallitse mun lapset. Mä en pysty niittenkään elämää...
Käsitin, että mikään ei oo mun käsissä.
Mä tein sen ratkaisun, että tässä on mun koko elämä, ota kaikki.
Vaikuta sinä tässä loppuperheessä, että sun kätes on yllä.
Mä en pysty niitäkään hallitsee. Tapahtukoon sun tahtos.
Siinä lysähin polvilleen ja mulla oli Ari Paloheimon kappale, ku:
Annan kaiken. Mä sen kuuntelin, lauloin ja itkin siellä polvillain.
Mutta siitä, kun nousin, tuli aivan, että mitä?
Aivan kuin valot ois sisällä napsahtanu päälle.
Tuli semmonen kirkkaus sisälle, että näki asioita aivan uuvella tavalla.
Siinä, tuota niin... Mulle on muutaman kerran -
Pyhä Henki tehny Raamatusta sanoja eläväksi.
Ne on yleensä ollu sellasessa negatiivisessa mielessä.
Jos olen tuominnut toisia, niin se on tullut sieltä varsin selvästi.
Siinä hetkessä, kun rupesin yksin- kertasesti puhumaan Jumalalle, -
että mulla on kaks pientä lasta, enkä pääse mihinkään. Miten mä opin?
Aukaisin Raamatun ja sieltä pongahti "et sinä tarvitse opettajaa, -
minä itse opetan sinua." Se alko puhumaan.
Mä oikein säikähdin ja pistin kiinni, että apua.
Jumalahan puhui mulle. Se oli kokemus, että mahtava, tää on totta.
Sitäkin kippuroihtin, että en voi kotona, kun mies ei oo uskossa, -
alkaa siellä hallejuja ja menemään. Miten minä rukkoilen sitte?
Samalla lailla nostettiin Raamatunpaikka.
Mene vuoteellesi ja puhu hiljaa sydämessäsi.
Tajusin, ettei aina tarvii äänen rukoilla, -
vaan hän tuntee ajatuksetkin jo kaukaa.
Riittää, että voi ajatuksissaankin rukoilla.
Semmosta Jumalan johatusta heti siinä alkuvaiheessa.
Se oli tosi mahtavaa ja mulla oli luottamus.
Jumala anto sen perustan siinä.
Sitten tuli yksinkertaiset sanat Jumalalle.
"Kun Raamatussa sanotaan, että sinä olet pyhä, -
niin näytä mulle sun pyhyytes." Ja voi kauhia. Hän näytti sen todella.
Oli niinko liekit ois takapuolta nuollu.
Minä en kelvannu istuinpa tai makkaanpa, en mitenkään päin.
Yhdelle sisarelle soitin, että tästäkö pitäis lähteä kertomaan muille.
Tämä on järkyttävää. Minä en suosittele kellekään uskoontuloa.
Minä en voi lähteä valehtelemaan, että tulkaa uskoon, halleluja.
Siinä vaiheessa Pyhä Henki alkoi tekemään mulle eläväksi -
Jeesuksen ristinsovitustyötä. Ilman hänen uhriaan, en todellakaan kelpaa.
Se tuli niin rakkaaksi. Takerruin siihen, että -
Jeesus, sinun uhrin tähden, minä kelpaan.
Mä en itessäni kelpaakaan. Kun mä uskoon tulin, olin ketjupolttaja.
Saatoin neljä kertaa tunnissa käydä tupakalla.
Heräsin yöllä kahen tunnin vällein. Tätä on moni pitäny suurena ihmeenä.
He ei ikäpäivänä ois uskonut, että minä pystyn lopettamaan.
Mutta herra antoi voimaa lopettaa ja on saanut olla tupakoimatta.
Myös ravintolaelämä sai jäädä sinne.
Mä kiitän siitä, että kun kaikki omat ansiot revittiin, -
ei ollu mitään jäljellä. Miksi minut ois pitäny kutsua?
Miksi minut ois pitäny pelastaa? Niin hänen armonsa riitti.
Me joskus tarvitaan tämäkin, -
että mennään niin ryteikköön kuin olla ja voi ja Hän näyttää voimansa siinä.
Hän valitsee sen, joka ei mitään ole.
Kiitos Marika.
Kun Riitta saapui kristilliseen kokoukseen, -
hän pelkäsi tapaavansa pahoja henkiä.
Sen sijaan vastaan tuli jonkinlainen tuulahdus taivaalta.
Mun nimi on Riitta Faltin ja asun Alavudella.
Kerro mulle, sua on jossakin vai- heessa elämää alkanut kiinnostaa -
hengelliset asiat. Vuosia, vuosia sitten.
Joo, nuoresta lähtien olin kauheen kiinnostunut kaikesta uskonnosta.
Luin hirveesti Raamattua ja kaikkia kirjoja.
Muun muassa tämmöstä, kun Ikuisia kertomuksia.
Uskon jano on ollut pienestä lähtien.
Sitten tulit tilanteeseen elämässäsi, jolloin liityit erääseen -
uskonnolliseen suuntaukseen.
Itseasiassa kävi niin, että aikoinani kävin helluntailaisten kokouksissa -
ja kirkossakin kävin.
Ja tuota, Jumala tavallaan veti mua puoleensa valtavasti.
Asuin siihen aikaan Ruottissa ja mulla oli pieni lapsi.
Ja, ja mul oli semmonen uskon jano ja nälkä.
Tietenki pienen lapsen kans on hankala lähteä kokouksiin.
Eräänä päivänä ovikello soi ja oven takana oli Jehovan todistajia.
Okei. Ymmärsin, että liityit heihin. Miten se oikein tapahtui?
Tavallaan siihen ei niin vain liitytä, vaan siihen hyväksytään, -
kun on riittävän hyvä ihminen, semmosella niinku tutkimisella.
Sinut kastettiin Jehovalaisuuteen. Voiko näin sanoa?
Joo, mä tutkin reilun vuoden ajan ns. Raamattua, -
vaikka siinä ei Raamattua tutkittu.
Se oli semmonen kirja - Sinä voit elää ikuisesti paratiisissä maan päällä.
Mitä sait siellä? Saitko jotain uutta elämään, rohkaisua tai rauhan?
No tietysti sain siellä ystäviä, mutta lähinnä, kun jälkikäteen oon ajatellu, -
mut sidottiin niinku pelon keinoin siihen uskontoon.
Elikkä siellä ei ollu mitään auvoista rauhaa, rakkautta ja yhteiseloa?
Ei, päinvastoin se oli kylmää ja sellasta.
Mä monesti ihmettelin, kun mä olen itte kauheen herkkä ja tunteikas.
Jos mä tykkään jostakin ihmisestä, oon tosi lämmin sellasia kohtaan.
Mä en koskaan kohdannu sitä. Se oli hyvin sellasta jäykkää ja kylmää.
Oliks sulla joku tehtävä vai olitko vaan rivikansalainen?
Kaikilla Jehovan todistajilla ei ole vain tehtävä -
vaan velvoitettaan käymään ovelta-ovelle työssä.
Sinä teit sitä myöskin. - Joo.
Onko siinä perään, -olen nyt utelias-,
että kun Jehovan todistajat kiertää talosta taloon, aika aktiivisesti, -
niin he tavalla tai toisella merkkaa, onko päästy sisälle?
Onko päästy keskusteluun, onko torjuttu? Onko se totta?
Joo, kyllä se on totta.
Siinä ollaan hirveen tarkkoja ja kirjataan ylös kenen luona on käyty.
Meidät opetettiin uskomaan, että, jos joku keskusteloo -
tai pyytää tupahan, se merkittee, että on tosi kiinnostunu.
Hänen luokseen tehdään äkkiä uusintakäynti.
No, mutta, mennäänpäs nyt eteenpäin mielenkiintoiseen osioon.
Tuli - tuli - sä olit 30 vuotta Jehovan todistajissa.
Tuli sitten eräs päivä. Sä olit kuullut, et on hengellinen tilaisuus Alavudella.
Joo, kyllä Jumala pitkän aikaa kutsu mua aitoon uskoon, -
mutta kovapäisenä ihmisenä aina käänsin selkäni Jumalalle.
Kunnes tuli sellasia vaikeuksia, että laitettiin selkä seinää vasten.
Sit meillä oli ystäviä kotona ja päätettiin yks lauantainpäivä...
Mä sitten lupauduin pienessä pakossa, kun ne sanoi, -
että lähetään käymään Asumalla kokouksessa, jossa sä oot.
Miten, etten voi tuonne mennä kun siellä on niitä pahoja henkiä.
Mut oli opetettu, että helluntailaiset, muut uskovat ja maailma -
on perkeleestä. - Oi kauheeta.
Sähän olit jo tottunut pakotukseen. Oliks sun helppo lähteä pakotettuna?
No ei ja mä pelkäsin niitä demoneita niin kauheesti.
Se oli kamalin pelko. - Huh, kuinka sä uskalsit tulla?
Mut melkeen niinku raahattiin sinne.
Mä vielä jäpittelin siinä autossa, et mä jään tänne istuu.
Mä kuulen täältä, jos ovi on auki.
Mutta tulit sisälle? - Oli pakko tulla, ku vietiin.
Mitä sitte tapahtu? Tuntuko, että oli pahat henget liikkeellä? - No ei.
Kun mä avasin sen oven, sieltä tuli semmonen erikoinen -
en voi oikein selittää sitä. Mä oikein niinku mykistyin.
Minnekkä taivaaseen mä olen tullut?
Hyvän tähden, ei täällä mitään pahoja henkiä näytä olevan.
Kaikki on kauhean ystävällisiä ja avoimia ja lämpimän oloisia.
Mä en ollu tottunu sellaseen. Se oli mulle aivan valtava kokemus.
Sitten sä huomasit, ihmiset menee rukouspalveluun -
ja sinäkin rohkaistuit tulemaan. Mitä tapahtui?
No sitte aikani jonotettua, tulin siihen sun luo ja siinä, -
en sanasta sanaan muista, mutta kumminkin sä kysyit multa, että -
haluatko tulla uskoon ja antaa elämäs Jeesukselle.
Oot uskossa, mä kysyin varmaankin. - Tai jotenkin näin.
Mä muistan, mitä sä vastasit.
En oo. Oon 30 vuotta ollu Jehovan todistajissa. Niin sä vastasit.
Mä kysyin haluatko vapautua, haluatko jättää elämäs Jeesukselle?
Sinä sanoit, haluan. - Joo, totta.
Aamen. Miltä se tuntui? Jätit elämäsi Jeesukselle.
Hirveesti liikutuin ensinnäkin siinä.
Sitten mun harteilta tippu varmaan 50 kg painoa.
Se oli käsittämätön tunne, että kaikki sellanen taakka, syntisyys -
ja semmoset - mäkin aika rankkoja tekoja tein.
Vaikka nyt olin mukamas Jehovan todistaja.
Tehtiin salaa, mitä tehtiin aina.
Siinä sinä murruit Herran edessä. - Nimenomaan.
Sait jättää syntitaakkasi. Sinä mittasit ne 50 kg:n painosiksi.
Ja - lähdit pois. Sä kerroit minulle, että sun sisimpään tuli -
niin uskomaton olo ja rauha.
Jota ei oo koskaan aikasemmin ollu, ei koskaan. - Aamen. Yksi kysymys.
Ahdistettiinko sinua toisaalta, missä olit ollut jo 30 vuotta?
No, kyllä itse asiassa sillä tavalla, että se vanhimmiston porukka -
yritti soittaa monta kertaa mulle. Mä en vastannu.
Mä laitoin tekstiviestin, että haluan pois sieltä porukoista, -
mut se ei riittäny heille. Mä tein sen kirjallisena.
Ajattelin, että nyt on asiat okei.
Sit vielä tuli kolme vanhemmistoveljeä mun kotiin.
Sanoitsä, että sä oot tullu uskoon? - Mä sanoin, että tää päätös pitää.
Ne sano, ennen kun lähti, että tilan- teethan muuttuu, että katsotaan sitten.
Ja todella muuttui, yes. Kunnia Jumalalle.
Harri koki taivaan kosketuksen jo rippikouluiässä.
Mutta huono seura, hyvät tavat turmelee.
Mä haluaisin kertoa, miten mun elä- mä muuttu, kun mä olin 18-vuotias.
Lyhykäisesti mä kerron siitä. Nimittäin -
tällanen tavallinen suomalainen, "pohojalaanen".
Sanotaan suomalais, ruottalais, karjalais, pohjalainen sekotus.
Kun äiti on Suomen ruottalainen ja isä on karjalaisia Uukuniemeltä.
Ja asuttiin "pohojanmaalla". Semmonen aikamoinen sekotus.
Tiiättekö siellä jo nuoruudessa, 13 - 15-vuoden iässä, niin -
mä koin, että taivas yritti koskettaa minua ja koskettikin rippikouluiässä.
Rippikouluiässä ihminen yleensä ajattelee elämänsä suuntaa.
Silloin yritetään pysäyttää ja näyttää, -
että on olemassa taivaan suunta, taivastie. Mäkin tajusin rippikoulussa -
tai se oli rippikoululeiri tuolla Himangalla, lähellä Kokkolaa.
Siellä mä tajusin, että mä oon syntinen mies, syntinen nuori mies.
Menin papin juttusille eräänä iltana -
ja sanoin, että painaa nää synnit, jota on tehny ja voisko saada anteeks.
Pappi julisti mulle Jeesuksen nimessä ja veressä syntejä anteeks.
Voi miten valtava riemu tuli, kun taivas kosketti, sai syntinsä anteeksi.
Mut kun tuli leiriltä, niin ihmispelko valtas sydämen, -
niin kuin meillä monella.
Täällä kokouksessa tai TV:n tai netin äärellä olijalla voi on asioita, -
jotka saavat ihmispelkoa aikaan. Minäkin pelkäsin kavereita.
Kun tulin leiriltä, niin kaveri sano, että eikö ollu mälsä leiri.
Siellä puhuttiin vaan Jeesuksesta ja minä, "nii, ää, hmm".
Ei oikeen saanut sanottua mitään. Pelkäsin että, menee kaveruus.
Vähitellen se uskonratkaisu ja ilo katos mun sydämestä ja aloin -
tietoisesti tekemään syntiä. Tiesin olevani väärällä tiellä.
Tiesin, mitä on olla Jeesus-tiellä, kun olin saanut synnit anteeksi -
ja kokenu uudestisyntymä voimaa.
Kolme vuotta kuljin semmosta tietä vaikka tiesin mitä on oikea tie.
Elämään alkoi tulla monenlaisia haavoja.
Sitten me kavereiden kanssa tehtiin pikkurikoksia.
Aina vaan meni syvemmälle ja syvemmälle.
Mulla alko sydämessä kaipuu ja rukoilin, -
"Jumala siirrä mut näistä kavereista erilleen".
Huono seura, hyvät tavat turmelee, Sanoo sana.
Ajattelin, että siirrä Jumala mut, auta, että pääsen irti näistä.
Jumalahan järjesti. Mut siirrettiin Kokkolasta Haapajärvelle.
Kun varikko siirtyi aikanaan sinne, äiti ja isä lähti sinne.
Munhan piti lukioiässä lähteä myöskin sinne opiskelemaan.
Jouduin irti entisistä kavereista ja piti luoda uusia kaverisuhteita.
Sain uskovaisen kaverin siellä koulussa. Hän oli körttiläinen.
Herännäinen, hän vei mut seuroihin.
Mä kuuntelin Jumalan sanaa. Joskus jopa aukaisin Raamatun -
ja mietin, miten sen rauhan voisi löytää takaisin, -
jonka omistin silloin rippikouluiässä.
Kuljin sitä rataa, että kuljin seuroissa ja sitten lauantaina tanssipaikalle.
Kahdella tiellä ei voi kulkea, sanoo sana.
Jos kuljet kahdella tiellä, niin ei onnistu, voin sanoa omakohtaisesti.
Sydämessä ei oo rauhaa. Ei voi olla uskonnollinen.
Sunnuntaina pyhäkolttu ja arjessa ollaan mitä sattuu. Ei se onnistu.
Kunnes elämääni tuli tilanne, että Jumala ravisteli mua.
Mä urheilin paljon. Olin puoliammattilainen.
Suunnistin, hiihdin, juoksin ja kaikkea. Ulkonaisesti asiat oli kunnossa, -
sisällä asiat oli sekasin. Sitten mä ajoin kolarin.
Kun ajoin sen kolarin, -
tajusin ettei mun asiat ole Jumalan kanssa kunnossa.
Ei Jumalan kanssa voi leikkiä ja pitää vain sunnuntai-Jumalana, -
sunnuntai Vapahtajana.
Kolarissa auto meni romuksi, mutta meille ei käynyt muuta, kun -
ravisteltiin sydäntä ja mieltä.
Kolme vuorokautta sen kolarin jälkeen, -
niin voi sanoa, että taivas kosketti.
Sain kosketuksen uudelleen taivaasta oman sänkyni vieressä.
Tajusin, että olen matkalla kadotukseen -
ilman Kristuksen sisäistä tuntemista.
Jos et ole uudesti syntyny vielä, niin sun täytyy uudestisyntyä ylhäältä.
Saada syntisi anteeksi, lähteä seuraan Jeesusta.
Minäkin tajusin, että ei ookaan asiat kunnossa.
Polvistuin oman sänkyni viereen ja sanoin Jeesukselle -
"Mä tiedän susta paljon, mutta en tunne sua.
Haluaisin tuntea, että oot mun Vapahtaja.
Anna mun syntini anteeks ja ota kuolemanpelko pois."
Mä painoin silloin 55 kg. Nyt painan vähän enemmän, -
kun vaimo on syöttäny hyvää pullaa ja ruokaa.
Naimisiin mennessä sitä alkaa kertymään.
Nuorena ei ollu ylimääräistä kiloa, kun urheilin, mutta, -
kun rukoilin ja sain syntini anteeksi, ainakin viis kiloa lähti.
Se syntitaakka paino ainakin viis kiloa.
Mutta, kun mä sain sen anteeksi, niin kyl oli kuulkaa kevyt olla.
Sydämellä oli valtava kiitos, että nyt saan seurata Jeesusta.
Jeesus on mun Vapahtaja. Olen usko- vainen ja saanut syntini anteeksi.
Seuraavana päivänä huomasin sen koulussa.
En ennen välittänyt, vaikka joku heitti mitä sattuu ja kaksmielisiä juttuja.
Kun menin tän rukouksen jälkeen kouluun -
ja joku sano jotain kaksmielistä, musta tuntu tosi pahalta.
Mietin, mitä minussa on tapahtunu.
Myöhemmin ymmärsin, että se oli uudestisyntymä.
Jeesus oli tullu mun sydämeen asumaan.
Ajatusmaailma ja kaikki muuttu.
Ja mun sukunimi on Tiainen, niin kyllä kuulu tiaisenlaulu paremmin, -
kaikkien lintujen laulu. Ennen ei kuulunu paljon mitään.
Kun sai syntinsä anteeksi, oli kevyt olla.
Kiitos Harri. Nämä olivat todistuksia Suomesta.
Ensikerralla lisää. Jos tykkäsit ohjelmasta ja haluat tukea meitä, -
niin voit käyttää ruudussa näkyviä tietoja. Kiitos.
Tekstitys: Eija Männistö