Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Usein on sanottu, että lapsen suusta kuulee totuuden -
ja joskus totuus vääntää, kuin veitsi sydämessä.
Minun tämä uskoon tulo on vähän ihmeellinen juttu.
Tiedetään, että Jumala puhuu ja vetää tavalla ja toisella.
Isä oli uskovainen mies, hän paljon rukkoili meidän puolesta.
30 vuotta minunkin puolesta. Mutta meillä on 24-vuotias tyttö, -
joka oli silloin 4-vuotias. Hää oli päivähoijossa isän ja äijin luona.
Isä kertoi Jeesuksesta tuolle pienelle tytölle.
Tämä tyttö tuli sitten aina kottiin ja kysyi uskotko Jeesukseen?
Se oli kuin ois veitseä väännetty tuolla sydämessä.
Sillä tavalla Jumala veti tuon pienen tytön kautta.
Meni vielä pitkä, pitkä aika ja isä muutti taivaan kirkkauteen.
Hautajaispäivänä tuo pieni tyttö sanoi, että ukki on taivaassa, -
mutta te ette pääse taivaaseen, kun ette usko Jeesukseen.
Se oli semmonen todistus meille.
Sitten tuli tuo Armon ilta, tiistai-ilta.
Meillä oli kylällä juttu, että Laulajaisen Rene -
tulloo rukoushuoneelle laulamaan ja uskallettin tuohon tilaisuuteen.
Siellä ei ollu Laulajaisen Rene vaan Tiaisen Maija ja Harri.
Harri puhui ja aattelin, että miten ihmeessä tuo mies tietää -
kaikki meijän asiat. Tuossa illassa saatiin, Hannu ja minä, -
jättää elämä Jeesukselle. Tähän asti on Jumala auttanu.
Ajattelin sanoa jokkaiselle, joka ei vielä tällä tiellä oo, -
että elä mieti tätä päivee pitempään.
Huomisesta ei tiedetä, eilinen on männy, -
mutta tänä päivänä auttaa Herra.
Reijolle rock-musiikki oli tärkeämpää kuin Jumala.
Mutta rippileirillä kolahti, kun hän ymmärsi, että -
Raamatun profetiat on oikeasti tapahtunut.
Muutettiin pohjois-Savosta, etelä- Savoon ja siellä sitten Juvalle.
Olin silloin 15. Olin kovasti sellainen rokkia soittava nuori.
Rokki oli mulle ykkösjuttu.
Mä sanoin äitillekin, että rockmusiikki on mulle tärkeämpi kuin Jumala.
Mä en siinä yhtään valehellu, se oli niin.
Sanoin, että ajanrajan tuolla puolella voi osat vaihtua.
Mutta mä menin rippikoululeirille ja siellä kaksi asiaa kolahti.
Ensinnäkin, on puhuttu Israelista. Mun sydäntä sykähdyttää Israel.
En tiedä kerrotaanko joka rippikoululla, mutta meille kerrottiin-
miten Raamatun profetiat on toteu- tuneet ja miten Israel itsenäistyi.
Raamattu teki voimakkaan vaikutuksen. Se on yliluonnollinen -
Jumalan sana. Sitten kerrottiin: Niin on Jumala Reijoa rakastanut, -
että antoi ainokaisen poikansa... Ymmärsin, että tartten Jeesusta.
Mä tein sen ratkaisun ja sanoin parille kaverille näin, että -
minä haluan tulla uskoon. Ei ollut mitään tällaisia nostatuksia: -
Kuka haluaa tulla uskoon? Sanoin parille kaverille iltanuotiolla, -
että minä haluan tulla uskoon. Ne näki, että nyt on Reijo innostunut.
He sanoivat, että hekin haluavat, sitten vanhana.
En tiedä mikä se vanha on. Olen isoisä ja 50 mittarissa.
Mutta en vielä koe itteeni vanhaksi. Mutta mä sanon, -
että mitä nuorempana antaa elämänsä Jeesukselle.
Sen ymmärsin, että mä tartten Jeesusta. En omalla hyvyydelläni -
pääse taivaaseen, vaan tartten mitä Jeesus on tehnyt.
Tein sen päätöksen, tartten Jeesusta.
Ajattelin, että on niin hyviä ihmisiä ettei ne tartte Jeesusta.
Isä ja äiti aatteli näin, mutta mä tartten Jeesusta.
Mä luulin, että on kaks tietä taivaaseen.
Toinen hyvyydellä yrittämällä. Mä tartten tuota Jeesusta.
Se oli mun elämä, siitä lähti.
Kiitos Reijo.
Pahoinpitelyn myötä Katjan terveys rupesi murenemaan.
Kun Katja oli alimmillaan, löytyi Raamattu aina sängyn vierestä.
16-vuotiaana mä asuin vielä kotona ja lähdin metallityöhön.
Jonka jälkeen rakastuin/ihastuin mieheen, -
jonka kanssa muutin pois kotoa.
Oltiin omillamme varmaan sen kymmenen vuotta.
Sen aikana tapahtui hirvittävän paljon pahaa.
Ja pahoinpitelyjä. Sen on täytynyt olla jokin yhteys mun -
kokonaisvaltaiseen invalidisoitumiseen.
Joka lähti sitten väärään diagnoosiin, 2004-2005.
Oliko näitä pahoinpitelyjä kovin usein? - Oli, lähes joka viikonloppu.
Ei viikolla, mut sitten aina, kun mies sai viinaa.
No, ensimmäinen oikein paha isku tuli leukaluihin, päähän ja -
vasempaan silmään. Siitä tuli sitten sairaalareissu ja -
sain tietää, että tuli aivoruhje ja vasemman silmän lasiaiseen reikä.
Sit mä olin tietysti sairaslomalla siinä välissä.
Sit mentiin taas hetken aikaa eteen päin, kunnes tuli loppuvuosi.
Mulla meni oikeasta silmästä täysin näkö. Mä en nähnyt sillä mitään.
Ja sitten lähdettiin tutkimaan, mikä oli homman nimi.
Siitä tuli niinku näköhermon tuleh- dus. Sain semmosen diagnoosin.
Mikä sen näön oli niinku vieny.
Mut samantien sit lyötiin myös MS-tauti mulle diagnoosiksi, että -
se lähti niinku väärään suuntaan se homma.
En tiedä, onko ittessäni ollu vikaa, kun en uskaltanut kertoa kaikkea, -
millai asiat on ollu. Näin jälkikäteen ajatellen.
Menetit jossain vaiheessa näkösi? - Oikean silmän näön.
Mutta et molempia? Siinä oli pieni väli. Vasempaankin silmään -
luokiteltiin jotain, mutta ei niin radikaalia.
Silloin satuin olemaan kahden viikon jaksolla kuntoutuksessa Ortonissa.
He laittoivat minulle kortisonia suoneen. Nekin on kovia hoitoja.
Joo. No lääkäri sanoi, ettet tule koskaan näkemään, niinkö?
Sanoi. - Susta tehtiin sokea?
Juu, juu ja aloin hämmästelemään, kun huomasin ja havaitsin, -
että se silmä ei enää reagoi esimerkiksi kuumuuteen.
Kun se reagoi siihen, pystyin kuitenkin lenkkeilemään ja -
elämään suht normaalia elämää. Ihmettelin sitä, -
että eipäs se enää teekään sillai, ja nään ihan kirkaasti.
Sit mä sanoin siskolle ensimmäiseksi, -
että mahdanks mä itte kuvitella oikeesti, et mä näen sillä?
Sitten sai käydä taistelua, että sai uuden VEP-testin.
Muuten olin suht kunnossa. Olin tietysti sairaslomalla.
Autolla en saanu ajaa. Omien treenien päälle kävin kolme vuotta -
fysioterapeutilla kuntoutuksessa.
Kolmen vuoden kuluttua mulle alkoi tulla muuta.
Alko vasen puoli sätkimään ja hirveät hermosäryt pitkin kehoa.
Aina, kun otti yhden askeleen, se provosoi koko oireistoa.
Kaks' kertaa... ne oli kamalia kokemuksia, kun aina aamusin -
saatto ranne roikua, oli niinku halvaantunut mut sormet pelas.
Sit mentiin kaks' kuukautta eteen- päin. Alkoi mun käsi toipua.
Sit se alkoi viemään tätä vasenta jalkaa. Tekemään sitä sätky hommaa.
Sitten alkoi pääkin sätkimään. Se oli niin radikaalia, -
et koko sänky pomppi. Mua ei voinut moneen vuoteen kuntouttaa.
Kun tää prosessi alkoi viemään kehoa, -
kerkes tän kolmen vuoden aikana näköhermontulehdus parantua.
Mikä ei lääketieteellisesti ole edes mahdollista.
Sitä ei voi lääkitä, ei leikata. Se parantui.
Siinä olikin taistelu, et sai uudet VEP-testit, hermorata testit.
Väitettiin, että mä kuvittelen sen.
Et mä oon tottunu siihen, näköön. Se ei voi olla mahdollista.
Katja rupesi lukemaan itse ensin Raamattua.
Mä olen uskovaisen kodin lapsi.
Hoiperrellen tulen toinen jalka jossain.
Toivon itessäkin, et muutos tulee.
Kauhistelin sitä, kun olen ammatiltani hoitaja, niin periaatteessa -
minä määräsin ton tytön kipulääkkeet ja lääkärit vaan kirjotti.
Ja aina vaan enemmän ja enemmän. Sitten tuota, -
Katjaa rupesi toiset lääkärit haukkumaan, että sullahan on kun -
syöpää sairastavan kotihoidon saattolääkkeet.
Ja Katja tähän, että hän on valitettavasti tähän viaton.
Te minulle reseptin kirjotatte ja minä haen, mutta kun kipu ei lähde.
Sen ajan, mitä pystyin olemaan ylhäällä oli tunnin pätkissä.
Jos 16 tuntia joutu olemaan sängyssä vuorokaudesta, jossa 24h.
Sit loppuaika viel tunnin pätkissä. Välil piti käydä huilaamassa.
Yleiskunto alko menee niin huonoks'.
Yleensä vahvojen lääkkeiden pitäis laskea sydämen sykettä -
ja verenpainetta. Mulla ne oli ihan valtavat.
Joutu käymään sydänlääkärilläkin. Kipu nostaa kuulema sykettä.
Mä aattelin, että jos se jää mun ainoaksi tehtäväksi -
ja mä rukoilin Jumalalta, että anna minulle voimia.
Kun menin, lähdin ja siksi ajaksi, kun olin Katjan luona.
Mun ainut toive oli, etten ala itkemään Katjan nähden.
Mutta, kun Katja jäi...
Kerrankin hän pisti kengät ikkunalaudalle -
ja sieltä näkyi se pieni valo, että hän menee sänkyyn.
Katjan ääriviivat nähdessäni menin äkkiä kuusiaidan päähän -
ja ihan valtoimenaan itku.
Kerros vähän mitä Jeesus sulle teki.
Eli tulit niissä elämän vaikeissa vaiheissa uskoon.
Se oli sulle pelastus? -Kyllä.
Ja voimavara suuri, koska epätoivo oli jo niin suuri.
No, sä kuitenkin pystyit liikkuu rollaattorilla? - Aika pienii matkoi.
Se oli just se täräys. Moni kokous- reissu oli semmonen, -
että pelkkä ajomatka, joku kaks kilometrii, oli täyttä tuskaa.
Täytyi istua pehmeen tyynyn päällä.
Joka suuntaan esty tiet ja normaali eläminen.
Muistan, kun tulit joskus Kokemäelle kokoukseen -
ja painoitkin silloin... - Varmaan yli 85 kiloa.
No, mitä sulle oikeestaan on sitte tapahtunut?
Se on itsellekin ollu erittäin hämmentävää, se toipuminen.
Kun tuntuu, että se toipuminen tuli niinku puskista.
Mut sen kaks kuukautta, kun aloin havaitsemaan, et nyt pystyn.
Neljään vuoteen en ollut päässyt polvilleni lattialle.
Mulla oli koko jalka jäykistynyt. Varsinkin vasen jalka.
Kaikki piti nostaa keppipihtien kanssa, jos tippu jotain lattialle.
Mä oon ollu järkyttynyt itsekin, miten se sillai on käynyt.
Mutta sit pikkuhiljaa, kaks kuukautta, tein semmosii, -
kun en ollut pystynyt oikeastaan mitään tekemään.
Aloin pikkuhiljaa tunnustelemaan ja oikeastaan se käsky tuli ylhäältä.
Tuli olo, että pitää tehdä ja koittaa pikkuhiljaa.
Sydän tai joku - en osaa selittää, mutta se tuli jotain kummallista tietä.
Hän ei kertonut mulle ensimmäisenä sitä, että hän taitaa nähdä.
Hän ajatteli, että minähän se vinhaksi ruppeen, kun tyttö näkee.
Tapahtuko siinä jotakin, kun hän alkoi siis ykskaks näkemään, niinkö?
Joo, se kerran vaan meni saunaan ja oli huomannut, että hetkinen, -
eihän mulle tulekaan mitään oireita täällä.
Alkuun oli semmosta, kun se rupes palautumaan, -
että esimerkiksi liekki näytti menevän kauhean nopeasti -
ja toisella silmällä normaalisti. Mutta sitten yhtäkkiä - Katja on -
käyttänyt viidenneltä luokalta asti silmälaseja.
Tämä silmä parantui parempaan kuntoon, kuin Katjalla on -
koskaan ollutkaan, se silmä niitten silmälasien kanssa.
Lääkäri oli ihan sanaton. Sanoi, ettei hän tiedä miten tämä on mahdollista.
Oikea silmä on täysin parantunut.
Siinä tuli niin iso, hieno asia kuitenkin, -
vaikka muu keho alkoi lähteä alta.
Sitte siinä oli hirveä avun hakeminen ja -
kiitän Herraa, et pääsin sinne invalidisäätiöön Ortonille.
Sieltä se on se viimeisin apu ja tuki ja kaikki mahdollinen tullut.
Kun ne on nähnyt sen pahimman pisteen ja mitä mä nyt olen.
Sä siis ihan invalidisoiduit?
Juu, sit viel sen silmän jälkeen, vaik silmä parantu, niin -
koko muu keho sano finito.
Kun silmä parantui, niin keho menikin alta.
Mitä siinä tapahtui?
Ensimmäisenä vartalo puutui puoliksi.
Hän on sanonut mulle, että "On kuule äiti kamalaa maata, -
kun et tunne, ku toisen puolen. Onko toinen sängyssä vai lattialla?".
Mutta Katjalla oli sitä ennen aina sängyn vieressä Raamattu.
Ja se luki sitä Raamattua. Ei mitään muuta kirjaa, ku Raamattua.
Sillon kun se pysty olemaan siellä.
Sitte kumpikin kysyttiin toisiltamme -ensin oli äänetön kysymys-
ja sit ruvettiin pohtimaan, että -
ruvettaisko hakeutumaan seurakuntaan päin.
Ja tehdään semmonen rukousrinki täällä Suomenmaassa.
Mitäs sitten, kun sulle alko tapahtua tää ihme, että Jumala kosketti?
Mitäs ne invalidisäätiössä sitten sano?
Ne on ollu niin hämmästyneitä, että mua on kiikutettu joka lääkärille.
Sua on viety lääkäristä lääkäriin?
Ilosta hän vei, koska mä luotan häneen sata prosenttisesti.
Meillä on hyvin pelannut tää homma.
Sä olet elävä todiste, että Jumala kuulee rukoukset.
Nyt kun viime pääsiäisenä olin siellä, niin kyllä on ollut paljon ihmetystä.
Nyt pääsin eka kerran kunnolla aloittaan aamujumpat.
Siellä oli 20 ihmistä salissa ja kun jumpat oli loppu, -
sielt huusi vetäjä, että et kai sä vaan oo Katja?
Kiitos Katja ja Katjan äiti.
Markku oli aina uskonut Jumalaan.
Ihmispelko esti kuitenkin tulemasta uskoon.
Raamattu sanoo, että sen joka Jumalan tykö tulee, -
täytyy uskoa, että Jumala on ja hän palkitsee ne jotka häntä etsivät.
Itseasiassa olisin voinut tulla Jumalan tykö oikeastaan -
milloin tahansa elämäni vaiheessa, jopa lapsuudessa.
Olen aina uskonut Jumalan olemassaoloon ja Jumalaan.
Silloin, kun olin 7-vuotias, muistan tilanteen jossa -
jouduin miettimään asiaa ja huomasin, että minulla ei ole -
sellaista suhdetta Jeesukseen, kuin pitäisi olla.
7-vuotiaana mä pohdin tällaisia asioita.
Kun tuli teini-ikään, murrosikään, -
Lappajärvellä oli voimakas nuorisoherätys.
Nuoria tuli paljon uskoon meidän kylälläkin. Oma siskonikin tuli uskoon.
Olin siitä tilanteesta tyytyväinen, -
koska pääsin hyvin läheltä seuraamaan uskovien elämää.
Sivullisena, mutta sain tietää näitä asioita ja myöskin sen, -
että ihmisen täytyy tulla uskoon.
Tää käsite, tulla uskoon ja mä itse asiassa halusin tulla uskoon.
Mä halusin antaa elämäni Jeesukselle ja olla uskovien nuorten seurassa.
Mutta se on eri asia, että haluaa kuin se, että todella tekee sen ratkaisun.
Raamattu sanoo, että ihmispelko panee paulan.
Mun kohdalla tää oli se suurin syy.
Mä aina siirsin sitä ratkaisun tekemistä.
Se asia oli kuitenkin sydämellä, mä halusin tulla uskoon.
Halusin löytää Jeesuksen ja päästä taivaaseen.
Mä siirsin sitä asiaa sen tähden, koska ajattelin mitä kaverit sanoo.
Sitten jossain vaiheessa mä huomasin, -
etten voi siirtää ratkaisun tekemistä ihan loputtomiin.
Koska olin kuullut, että Jeesus tulee takaisin.
Jeesus hakee seurakunnan uskovat ja vie taivaaseen.
Mulle tuli pelko, etten ehkä ole valmis, jos Jeesus tulis tänään.
Mä en pääsis taivaaseen. Sisko ja uskovat lähtis, mä jäisin tänne.
Se tuntui tosi pahalta. Kun aloin lukea Raamattua, huomasin kohta, -
olevani todella syntinen. Sekään ei tuntunut mukavalta.
Mutta kuitenkin nää asiat vaikutti, että jouduin tekemään ratkaisun, -
valinnan joka tapauksessa. Aikanaan muutin Kankaanpäähän.
Pääsin opiskelemaan sinne. Muistan kerran, kun kävelin siellä -
kadulla tai torilla. Näin suuren kokousilmoituksen.
Se oli varmaan ensimmäinen kokousilmoitus, minkä olin nähnyt.
Sen jälkeen olen itse tehnyt paljon sellaisia.
Siellä torin reunalla oli plakaatti: -
Uusi elämä voittaa-kokous, Kankaanpään palloiluhallissa.
Sitten oli nimi, joka selitti, mistä on kysymys, Niilo Yli-Vainio.
Siinä hetkessä koin sydämessäni, tiedostin, että tää kokous -
on mua varten. Tottakai se oli muitakin varten, -
mutta kun tuntee syntinsä, ei osaa toisten tilaa ajatella.
Ajattelee vain omaa kohtaloaan ja tilaansa.
Koin, että tänne tilaisuuteen haluan mennä.
Olin aina halunnut päästä Niilon kokouksiin. Nyt oli mahdollisuus, -
kun olin kaukana kotoa, että voin salaa mennä kokoukseen.
Isot kokoukset on tosi tarpeellisia, koska sinne syntisen ja -
pelastumattoman on helpompi tulla.
Keskusteltiin koulussa sitten poikien kanssa, -
että mennään siihen kokoukseen.
Se oli aina iso juttu, kun Niilo tuli jollekin paikkakunnalle.
Kun perjantai-ilta tuli, pojat ei lähtenytkään, lähdin yksin.
Muistan, kun kävelin Reimankallion kaupunginosasta palloiluhallille.
Kävelin koivukujaa pitkin ja siinä matkalla tein jo päätöksen, -
että tänä iltana mä annan elämäni Jeesukselle.
Päätös oli tehty jo ennen kuin kokoukseen tulin.
Tietämättä, mitä siellä tulee tapahtumaan.
Jotain mä tiesin, mutta sinne mä menin.
Mä en ollu ihan yksin siinä kokouksessa, -
vaan meitä oli varmaan 1500 siinä kokouksessa.
Tavattoman paljon uteliaita ihmisiä, -
koska halusivat nähdä, mistä on kysymys. Minusta on hyvä asia, -
tulla kokoukseen, jos kiinnostaa ja haluaa nähdä.
Siitä puhuttiin paljon. Muistan, koulussakin joku sanoi, että -
ne Lapuan kokoukset on ihan paholaisesta. Mä olin ihan eri mieltä,-
vaikka en ollu uskossa. Mä tiesin, että Jeesus tekee ihmeitä ja -
tapahtuu yliluonnollisia asioita. Menin kokoukseen tiedostaen tämän.
Siellä istuin ja odotin kokouksen loppuhetkeä.
En tullut sinne nähdäkseni, mitä siellä tapahtuu, koska olin käynyt -
oman prosessini elämässä. Mä tulin tekemään parannusta.
Tulin tekemään sydämeni päätöstä antaa elämäni Jeesukselle.
En tullut kuuntelemaan lauluja. Kristillinen musiikki oli vierasta.
En tullut katselemaan Niiloa. Ehkä sekin olisi ollut hyvä asia.
Mutta mä tulin vain sitä varten, että teen nyt ratkaisun.
En muistanut yhtään mitään kokouk- sen saarnasta. Jäkikäteen ostin -
kasetin ja kuuntelin mistä Niilo saarnasi.
Olin niin keskittynyt ratkaisun tekemiseen.
Tiesin, että siellä kysytään kuka haluaa antaa elämänsä Jeesukselle.
Tilanne tuli ja Niilo kysyi tämän asian.
Ja, se oli mun hetkeni. Mä nostin käteni ylös.
En ollut ainoa, meitä oli ehkä 30, jotka antoi elämänsä Jeesukselle.
Sinä iltana sain kokea syntien anteeksiantamuksen, pelastuin -
ja tulin Jumalan valtakuntaan. Se oli valtava hetki.
Siinä selkäni takana, seuraavalla penkkirivillä oli pari sisarta, -
jotka kiittivät Jeesusta, kun näkivät joka puolella nousevan käsiä -
alkoi kiittämään Jeesusta. Se tuntui tosi hyvältä.
Varmaan näkivät minunkin käteni. Oli hieno tulla Jumalan valtakuntaan -
sisälle kiitoslaulujen ja kiitoksen keskellä.
Sain kokea Jumalan armon elämääni, pelastuin ja -
pari päivää myöhemmin menin Helluntaiseurakuntaan.
Siellä oli vasta uskoon tulleiden tutustumisilta. Heti koin siellä, -
että tää on mun kotini. Tänne mä tuun. Siellä on veljiä ja sisaria, -
joiden kanssa saa yhdessä jatkaa matkaa.
Tiedämme, että on paljon ihmisiä, jotka on miettinyt näitä asioita.
Jotka ovat lähellä Jumalan valtakuntaa.
He tietävät mitä pitäisi tehdä, mutta viimeinen ratkaisu puuttuu.
Haluaisin kehoittaa jokaista sillä paikalla, -
aivan lähellä Jumalan valtakuntaa, tee se ratkaiseva siirto.
Anna elämäsi Kristukselle. Sen, joka Jumalan tykö tulee täytyy uskoa, -
että Jumala on ja hän palkitsee ne jotka häntä etsivät.
Meillä ei ole mitään ansioita, mutta Jeesus on kerännyt kaikki palkinnot -
ja tehnyt kaikki edestämme. Jumala armosta tarjoaa meille pelastusta.
Otamme vain sen vastaan. Tää odottaa ihmistä, -
joka rohkenee antaa elämänsä Kristukselle. Se merkitsee -
iankaikkista elämää, joka alkaa tässä ajassa, mutta jatkuu -
iankaikkisuudesta iankaikkisuuteen. Aamen.
Kiitos Markku. Nämä olivat todistuksia Suomesta.
Ensi kerralla lisää. Jos tykkäsit ohjelmasta ja haluat tukea meitä, -
niin voit käyttää ruudussa näkyviä tietoja. Kiitos.
Tekstitys: Eija Männistö