Nämä ovat maamme todistukset. Nämä ovat todistuksia Suomesta.
Rokkijäbä Janilla oli todella syvä masennus.
Vaimo neuvoi häntä menemään lääkärille tai seurakuntaan.
Jani meni molempiin ja sai toisesta paikasta pysyvän muutoksen elämään
Muusikkotausta on sellanen, että mulla on 20 vuotta ollut rockbändi.
Ja tuota, se oli sitä aikaa ja nyt on laulut muuttuneet.
Myös soittajat ympärillä ovat muuttuneet.
Nyt on saanut laulaa semmosia, mitä Herra on antanut laulettavaksi.
Muutos tapahtui silloin 2000-luvun alussa.
Mä olin syvästi masentunut - ja -
mulla oli vaimo jo aikaisemmin uskossa. Hän antoi neuvoja, että -
sulla on nyt mahdollisuus mennä lääkärille tai hakemaan -
sielunapua seurakunnalta, okei.
Lähdin lääkärille ja mun masennus todettiin syväksi masennukseksi.
Mulle määrättiin masennuslääkkeitä ja niiden vaikutusaika on 3-4 kk.
Masennus oli niin syvä, että olin jo päättänyt lopettaa elämäni, -
jos ei tapahdu muutosta, tässä mun elämässä.
Ja, mä kieltäydyin niistä lääkkeistä.
Sitten mä lähdin seurakuntaan ja, kun tulin seurakuntaan, -
tunsin heti, että tässä on se mun juttu. Kun menin sinne penkkiin -
istumaan ja kuuntelin saarnaa, se tuli minua kohti, kuin nuolina.
Ihmettelin, miksi pastori tietää minun asioista näin paljon, -
vaikka ei oltu tavattu missään.
Se kerto asioita masentuneesta ihmisestä.
Miten sattuikaan tällainen tapahtuma.
Sitä kautta kävin alfa-kurssia.
Alfa-kurssia kävin varmaan kolme kertaa ja siellä sanoivat, -
että eiköhän tämä juttu ole sulle jo selvää.
Miten olis, ottaisitko Jeesuksen vastaan? Mä olin valmis ottamaan.
Rukoiltiin ja siinä hetkessä tunsin, kun istuin siinä tuolilla, -
ja kymmenen kättä tuli päälleni ja rukoili hengessä, -
tuntui että nousen ilmaan siitä, se oli niin koskettava hetki.
En ole koskaan kokenut niin voimakasta tunnetta rukouksessa.
Sain antaa elämäni Jeesukselle ja päästä kasteelle.
Mä luulin, kun en ollut uskossa, että uskovaisten musiikki on -
kuin pelastusarmeijan musiikkia. Mä olin tavallaan rokkijätkä.
Miten rokkijätkä voi tulla laula- maan uskovaisten... Tavallaan -
jo kieltäydyin siitä asiasta. Mä en voi lähteä uskovaisten jengiin,-
koska he eivät soita rokkia. Tällainen kuvitelma oli mielessäni.
Sitten, kun tulin seurakuntaan ja kuuntelin muusikoita ja musiikkia,-
mitä on levytetty, siellähän on kaikkea, laidasta laitaan.
Todella hyvää musiikkia. Aikaisem- min sanat ei merkinnyt niin paljon.
Se oli vaan melodian täyttämistä, maallinen musiikki mulle.
Tällä hetkellä sanat merkitsee todella paljon.
Yleensä muusikot ostaa soittimen, kun niillä on jo soittotaito.
Mulle kävi niin, että ostin soittimen ilman soittotaitoa.
Ajattelin, että kai saan jonkunlaisen äänen siitä tuotettua.
Itse vaan rupesin sointupohjalle opettelemaan melodioita, kuvioita.
Niitä vaan kokoajan tuli, melodioita ja sanoja. Ensimmäiset laulut -
oli ylistyslauluja ja enemmän kertovia sen jälkeen - rupes tulemaan.
Mikä on ihmeellistä, aikaisemmin lauluja ei millään syntynyt.
Muutaman rivin sain koottua johonkin lauluun, mutta se jäi siihen.
Mutta uskoon tulleena huomasin itsestäni, että hyvänen aika, -
laulujahan tulee ihan ryöppynä, jopa kolme laulua päivässä.
Sanoineen, sävelineen ja omat sovitukset tehdä siihen.
Se oli jotain ihmeellistä. Ihan selittämätöntä.
Miten tämmöstä voi tapahtua semmoiselle, joka ei osaa soittaa.
Jotakin melodiaa osaan tapailla omalla äänelläni, mutta soittaa -
niitä, se oli jotain ihmeellistä.
Tätä kautta rupesi lauluja syntymään.
No, en ole tekijänä valmis, enkä laulajana, enkä soittajana valmis.
Mutta ne mitä Herra antaa.
Jopa yöllä saattaa tulla joku lause mieleen.
Olen ollut vähän laiska lukemaan Raamattua.
Joistain teksteistä kaveri on sanonut; Tämä on Raamatusta tämä juttu.
Sekin on ihmeellistä, että Jumala on synnyttänyt nämä laulut.
Kiitos Jani.
Vuonna 2004 tuli kirje Maija ja Timo Haapaselle.
Heidän perheestään oli tehty lastensuojeluilmoitus.
Tästä alkoi pitkä ja painajais- mainen vaihe heidän elämässään.
Kuka sinä olet? - Olen Maija Haapanen Karstulasta.
Timo Haapanen, Maijan mies.
Vuodesta 2004 lähtien tai siitä eteenpäin -
teidän elämässä alkoi tapahtua.
Kerrotko lyhyesti, mitä 2004 oikein tapahtui?
Lapset oli silloin - vanhin lapsi oli -
kaksi vuotias ja nuorempi oli yksi vuotias.
Kävin tavallisella terveyskeskus- käynnillä, rutiinikäynnillä.
Ja siellä mainitsin lääkärille, että on vähän väsymystä.
Silloin mulla oli vielä lypsykarja ja mies oli vuorotöissä.
Tosiaan mainitsin lääkärille tästä väsymyksestä ja tulin kotiin.
Sen jälkeen ei ollut kuin muutama päivä ja tuli kirje, että teistä -
on tehty lastensuojeluilmoitus. - Oho, aika yllättävää.
Nyt on kyse Jeesukseen Kristukseen uskovasta perheestä,-
jolla on kaksi lasta. Miten te reagoitte tällaiseen ilmoitukseen?
Se tuntui ihan järkyttävältä. Olin sinisilmäinen, enkä edes tiennyt, -
että tämmöistä voi tapahtua. Se oli tosi järkytys.
Muistan vieläkin sen päivän, kun se tuli. Olin leipomassa ruisleipää.
Kyllä meni pasmat sekaisin siltä päivältä.
Muistan, kun tulitte täällä Keski-Suomessa kokoukseen ja -
olitte aika järkyttyneitä ja pyysitte rukousapua teidän tilanteeseen.
Joo, Karstulassa käytiin sun kokouksessa.
Asia eteni sitten sillä lailla - mä sain nelikymppisenä nää lapset -
ja tunsin, että joudun sen ikäni takia sosiaalitoimen seurantaan.
Meidän lapset pakotettiin päiväkotiin ensin yhdeksi, -
sitten kahdeksi ja kolmeksi päiväksi. Lapset eivät sopeutuneet päiväkotiin.
Sitten ruvettiin - tai meille sanottiin palaverissa, että teitä -
epäillään lasten seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja siitä se alkoi.
Voi vaan kuvitella, miten sen on täytynyt olla teille järkyttävää, -
järkyttävä painolasti teidän elämään.
Ja huoli siitä, miten tässä oikein käy.
Siinä vaiheessa tultiin sinne rukouspalveluun sinun rukoiltavaksesi.
Mä muistan sen, mitä sait Herralta.
Muuten en olisi jaksanut, jos en olisi sitä saanut.
"Meri kuohuu, loka lentää, joudutte kärsimään, -
mutta Jumala on valmistanut poispääsyn."
Tilanteet sitten vain menivät ja vyöryivät eteenpäin.
Oikeastaan te olitte aika voimattomia, koska toiset ihmiset -
pyörittelivät näitä rattaita. Mitä tapahtui? Mikä oli seuraava siirto?
Meillä oli raskaat poliisikuulustelut, jossa todettiin, että -
hyväksikäyttöä ei ole tapahtunut. Mutta 2008 meidät kutsuttiin -
sosiaalitoimen toimistoon, että nuoremmasta lapsesta oli jälleen -
tehty lastensuojeluilmoitus. Mentiin sinne ja sieltä kerrottiin, -
että lapset eivät ole enää päivä- kodissa, heidät on viety huostaan.
Eli se tehtiin tavallaan teidän selän takana? - Kyllä.
No sehän oli valtava järkytys meille.
Se oli niin kauheata, että sitä ei voi uskoa, mutta -
Jumala on antanut voiman selvitä. - Mikä vuosi oli silloin?
2008, 10. lokakuuta.
En ole tuntenut teitä oikeastaan muuta kuin ulkonäöltä, -
mutta sen opin tuntemaan, että teillä oli aina tosi raskas murhe -
kun tulitte rukouspalveluun.
Voisi sanoa, että teidän molempien murhe ja tuska oli käsinkosketeltavaa.
Mitä siinä muuta voi? Me rukoilimme yhdessä.
Kaiken aikaa huusitte Herran puoleen ja ystävät rukoilivat teidän puolesta.
Lapset vietiin ensin Mattilan turvakotiin.
Sitten mentiin oikeuteen, hävittiin se.
Lapset siirrettiin 330 kilometrin päähän meistä, kotoa.
Saitteko tavata lapsia?
No, ensin saatiin Mattilassa tavata joka päivä. Mentiin ystävän luo -
ja käytiin sieltä joka päivä. Kun lapset vietiin Lappeenrantaan, -
siellä saatiin tavata vaan kerran kuu- kaudessa kaksi tuntia kerrallaan.
Aika kova koulu. Tulitte kuitenkin aina vaan uskollisesti -
eri puolille rukouskokouksiin viemään rukoukseen tätä teidän -
vakavaa ja vaikeaa tilannetta.
Oliko niin, että jossain vaiheessa tuli sana Herralta, -
että tämä asia tulee julkiseen tietoisuuteen?
Kyllä rukouspalvelussa Pirkko sanoit, että meidän perheelle tehty vääryys -
tullaan valtakunnan katoilta kuuluttamaan.
Ihmeteltiin Maijan kanssa, mitä se tarkoittaa. Meni vähän aikaa -
ja HS:n toimittaja soitti meille; saako tehdä haastattelun?
Hän teki meistä kaksi lehtijuttua.
Ihmiset saivat yli Suomen rajojen seurata teidän tilannetta.
Monet kerrat olitte äitinä ja isänä epätoivoisia.
Miten tilanne jatkui sitten?
Sitten vaihtui sosiaalityöntekijä ja kerroimme hänelle, että -
olemme valmiit lähtemään Lapualle vanhemmuuden arviointiin.
Se eteni nopeasti. Kun toukokuussa puhuttiin sosiaalityöntekijän kanssa -
tästä mahdollisuudesta, niin lokakuus- sa oltiin jo Lapualla perhearvioinnissa.
Eli teitä arvioitiin, olitteko soveli- aita vanhemmiksi omille lapsillenne?
Kyllä, kyllä. Paikka oli ihana.
Siellä oli ammattitaitoinen henkilökunta ja mikä yllätys, -
he olivat uskovaisia ihmisiä.
Näin toimii meidän Herramme. Antaa avun sinne, missä sitä tarvitaan.
Meillä oli takana kaksi hallinto- oikeuden päätöstä, -
että lapsia ei anneta kotiin. Tilanne oli toivoton ja -
kukaan ei voinut auttaa meitä, ei presidentti, ministerit.
Ainoa turva oli Jumalan apu. Meillä oli suuri esirukoilijoiden joukko, -
varmaan yli tuhat ympäri Suomea ja rajojen ulkopuolellakin -
rukoili puolestamme. Ne rukoukset kuultiin. -Aamen.
Jossain vaiheessa tuli valoisampaa?
Kun olimme 2011 siellä Lapualla, jo kahden viikon jälkeen meille -
sanottiin, ettei teistä ole mitään lastensuojelullista hätää eikä huolta.
Se lohdutti hirvittävästi.
Ja tätä ennen olit Pirkko profetoinut, -
että ylitätte viimeiset esteet kevyesti.
Silloin ei ollut vielä tietoa, että lähdetään Lapualle perhearviointiin.
Siitä saatiin voimaa, ja totta kai uskottiin, tiedettiin, -
että ollaan hyvät vanhemmat Tiukulle ja Tarinalle.- Aamen.
Se oli vuosi 2011 -
ja sitten tullaan vuoteen 2012. Oli kulunut jo kolmatta vuotta, -
kun lapset otettiin uskovalta perheeltä pois.
Väärin perustein, täysin aiheettomasti.
Tuli vuoden 2012 loppu. Oliko siellä jotain?
No, vuoden 2011 loppu oltiin siellä Lapualla. Sinne tuli Karstulasta -
kaksi sosiaalityöntekijää, jotka sanoivat, että -
te lähdette kaikki yhdessä kotiin. - Aamen.
Meissä ei ollut mitään, mikä olisi estänyt lasten tulon kotiin.
Saitteko lapset siltä reissulta mukaan? - Joo.
Me tultiin kaikki yhdessä kotiin. - Halleluja.
Täytyy vielä sanoa, että lapset olivat 3 vuotta, 8 päivää poissa kotoa.
Joka ainoa päivä huudettiin Jumalan puoleen, -
rukoiltiin ja pyydettiin lapsia kotiin, tosi raskasta.
Ajatelkaa ystävät, kun meillä on lapsia.
Sinulta otetaan lapset pois; 3 vuotta.
Siinä niin kuin revitään sydän rinnasta ulos.
Kiitos olkoon Jumalan, joka auttaa kaikissa hädän tilanteissa.
Teidänkin hädän Herra kuuli. Ajatelkaa, Jumalan edessä 3 vuotta, -
eihän se ole edes henkäys. Meille se on pitkä aika, mutta ei Jumalalle.
Nimenomaan, se minkä sait Herralta siellä Karstulassa, -
että Jumala valmistaa pois pääsyn, antoi voimia ja uskoa.
Aamen. Niin kuin totesin aiemmin, että monenlaista näkee -
rukouspalvelussa, mutta ei koskaan tällaista teidän toivottomuutta, -
mikä teidän elämässä oli. Kuitenkin aina se varmuus, että Herra, -
et sinä jätä tätä työtäsi kesken. Lapset kaipasivat vanhempiaan, -
uskovat lapset kaipasivat isää ja äitiä ja lapset tuli kotiin.
Joo, ne tuli kotiin ja kyllä oli suuri riemu, kun -
Lapualla sanottiin, että saatte lähteä yhdessä kotiin.
Työntekijät jättivät meidät Timon kanssa kahdestaan, että saatiin -
käsitellä se asia, että lapset tulee kotiin.
Nyt moikataan Raunia. Raunilla oli eripituiset jalat ja -
siitä johtuen paljon selkävaivoja.
Rukouskokouksen jälkeen hän yöllä heräsi siihen, -
että joku kiskoi hänen toista jalkaansa.
Mulla on henkilökohtainen todistus sairauksien paranemisesta.
Mulla oli sellainen selkävaiva monta kymmentä vuotta.
Se oli varmaan jo lapsuudesta asti sellainen mutka selkärangassa.
Sillä on hieno nimi skolioosi, vai mikä se oli.
Niin, mutta sillä nyt ei ole väliä. Tuota, sitten mentiin -
ystävän kanssa tuonne Pirkko Vesavaaran kotikokoukseen.
Siellä oli semmoinen rukouspalvelu.
Pirkko rukoili miun selän puolesta ja sanoi, että siun toinen jalka -
on pitempi ja toinen tietysti lyhyempi.
Mie en siinä tuntenut mitään. Mutta sitten kotona -
viiden aikaan yöllä heräsin, kun miun jalkaan ihan oikeesti -
tartuttiin kiinni ja vedettiin, sitä lyhyempää jalkaa.
Mie hyppäsin katsomaan, että ukkoko se vettää ja ukko nukkui, -
ukko nukkui kuin tukki, eikä meillä muita ollut siinä huoneessa.
Sen piti olla Herra Jeesus Kristus.
Miun selkä ei ole sen jälkeen oireillut yhtään. Se ei ole ollut -
yhtään kipeä. Mulla oli ollut vielä migreenikin monta vuotta.
Sekin oli lapsuudesta asti, että näkyi niitä "sahanteriä" välillä.
Siihen oli lääkitys, Orudis -kapselia ja kaikkia.
Sen jälkeen mie en niitäkään, vaikka ei rukoiltu sen puolesta.
Herra paransi sen siinä kylkiäisenä. Se ei ollut niin haitallinen, -
se migreeni, kun särkylääke tehosi siihen, mutta selkä oli sillä tavalla, -
että ei pystynyt raskaampaa työtä tekemään.
Nyt mie saan vaikka halkojakin hutkia koko päivän, -
eikä selkä ole yhtään kipeä. Marjoja olen kerännyt -
monta sataa litraa jo tänäkin vuonna.
Että meillä on hyvä Herra. Hän antaa voimansa, Hän antaa ilonsa -
ja Hän antaa sanansa. Jos myö uskotaan siihen sanaan -
ja pidetään siitä kiinni, niin Herra kyllä tekee ihmeitä, tänäkin päivänä.
Ja mie tahdon rohkaista teitä kaikkia, että kyllä se Herra -
teitäkin auttaa, jos se on minnuukin auttanut.
Sitten se antoi vielä tämmösen yliluonnollisen ilon, -
että saatan nauraa, vaikka ei ole tarvettakaan. Herra meillä on hyvä.
Ensin tuli Jukan äiti uskoon, sitten molemmat sisaret.
Jukan uskon etsiminen kuitenkin jatkui.
Mutta sitten alkoivat kohtaukset. Lyhyitä poissaoloja ja -
täydellistä voimattomuutta.
Elettiin noin 80-luvun puoltaväliä. Silloin olin vähän yli 20-vuotias.
Olin koko elämäni etsinyt jotakin, mitä en ollut vielä löytänyt.
Lapsuudesta asti oli joku kaipaus, enkä ollut sitä löytänyt.
Nuorena miehenä sitä etsittiin monista paikoista, mutta -
ei vaan löytynyt. Sitten meidän perheessä tapahtui niin, -
että äiti odotti nuorimmaista, minun pikkuveljeäni.
Äiti sairastui siinä odottaessaan ja oli siinä lähellä kuolla.
Pikkuveljenikin oli lähellä kuolla siinä.
Silloin äitini tuli uskoon. Hän oli luvannut Jumalalle, että -
jos hän tästä selviää ja Jarkko, pikkupoikakin selviää hengissä, -
poikansa, niin hän antaa elämänsä sinulle.
Ja niin äiti totteli. Jumala pelasti hänet ja pikkuveljenikin.
Ja äitini antoi elämänsä Jeesukselle.
Niinä vuosina tapahtui paljon lyhyessä ajassa.
Sitten siskoni, tai oikeastaan kaksi siskoani tulivat uskoon.
Mutta mulla tämä etsiminen jatkui.
Sitten mä sain sellaisia erityisiä kohtauksia. Jäljestäpäin pystyy -
niitä analysoimaan. Silloin ei tiennyt yhtään mistä oli kysymys.
Ne oli lyhyitä kohtauksia, poissa- oloja, täysin voimattomana olemista.
Lihakset olivat aivan löllyä vaan. Tuntui ettei pysy jaloillaan olenkaan.
Ne lisääntyi vaan ja hämmästytti, mitä tämä on?
Sitten tapahtui sellainenkin asia, että olin tankkaamassa säiliötä -
meidän kuorma-autoon. Kastelin tietä, kun laitettiin asfalttia.
Auto seisoi siinä sillalla ja putosin sieltä tankin päältä -
sillalle ja jokeen. Olisin hukkunut sinne, jos ei naapurin isäntä -
olisi tullut aamunavetalta. Kaverini huusi, että Jukka hukkuu -
ja naapurin isäntä kävi hakemassa minut, kun olin tajuttomana joessa.
Ei siinäkään vielä mitään. Sain kohtauksen keskellä päivää.
Ambulanssi tuli jälleen ja haki minut.
Lähdettiin tutkimaan ja todettiin, että minulla on epilepsia.
Sitä tutkittiin, sain lääkityksen ja kohtaukset pysyi poissa.
Mutta kuolemanpelko oli kokoajan päällä.
Töistä tullessa mietin, että mitä jos saan kohtauksen, -
ajan ojaan ja kuolen. Tiesin, että - joku vaan sisällä sanoi, -
että olen menossa kadotukseen.
En tunne Jumalaa ja olen erossa Jumalasta.
Äitini oli antanut minulle musiikkia kuunneltavaksi ja oli -
jonkun verran keskusteltu ja sai houkuteltua minut tilaisuuksiin.
Niinpä sitten eräänä iltana, yksin kotona, annoin elämäni -
vuoteeni vierellä Jeesukselle. Siinä ei tapahtunut vielä mitään.
Seuraavana päivänä olin siskoni luona ja hän rukoili puolestani.
Kun lähdin siskoni luota, niin yhtäkkiä jotakin tapahtui minun sisälläni -
ja rauha laskeutui sydämeeni. Tiesin, että nyt olen uskossa -
ja nyt Jumala, Jeesus on minun sydämessäni.
Näin otin Jeesuksen vastaan ja kävin tutkimuksissa säännöllisesti.
Meni pari vuotta ja eräässä tätä pienemmässä tilaisuudessa -
pyysin jälleen kerran, että puolestani rukoiltaisiin, kun on tämä epilepsia.
Jälleen menen tutkimuksiin ja otetaan kokeet ja kuuntelen tulokset.
Kun siinä pienessä tilaisuudessa rukoiltiin, eräs nainen profetoi -
ja sanoi: "Sinulle käy, niin kuin sinä uskot". Siinä hetkessä minulla -
ei ollut uskoa pätkän vertaa. Mutta siinä hetkessä minä sain -
Jumalalta uskon ja tartuin siihen ja tiesin jo, että minä paranen.
Minä paranen.
Menin seuraavana päivänä lääkäriin ja kuuntelemaan tulokset.
Lääkäri sanoi, että nyt näyttäis, että kaikki olis ihan kunnossa.
Nyt täällä ei ole mitään. Saat itse päättää, lopetetaanko lääkitys vai ei?
Sanoin innoissani lääkärille, että kyllä.
Nyt on sellainen Lääkäri minut parantanut.
Lääkäri antoi sitten minulle samalla mitalla takaisin.
Hän sanoi, lopeta vaan lääkitys, mutta vuoden päästä nähdään -
tässä samassa tilanteessa. Minä sanoin, että sehän täytyy nähdä.
Lähdin sieltä ja nyt on mennyt yli 20 vuotta.
Vielä ei ole epilepsiaa tullut. Kiitos Jeesukselle.
Kiitos Jukka. Nämä olivat todistuksia Suomesta.
Ensi kerralla lisää. Jos tykkäsit ohjelmasta ja haluat tukea meitä, -
niin voit käyttää ruudussa näkyviä tietoja, kiitos.
Tekstitys: Eija Männistö