Hei! Nimeni on Susanna Kokkonen, ja tämä on Tiimalasi-ohjelma.
Tässä ohjelmassa käsittelemme historiallisia aiheita, -
jotka yhdistyvät ajankohtaisiin teemoihin.
Tällä kertaa aiheenamme on jo toista kertaa vanheneminen -
ja suhtautuminen vanhuksiin omassa yhteiskunnassamme.
Vieraanani on professori Timo Strandberg, -
ja keskustelemme hieman eri näkökannalta tästä aiheesta.
Prof. Timo Strandberg, tervetuloa tähän ohjelmaan!
Kiitoksia. Kiitoksia kutsusta. - Olette sisätautien lääkäri -
ja olette erikoistunut geriatriaan.
Sana 'geriatria' voi monille olla hieman vieras.
Mitä geriatria oikeastaan on?
Olen sisätautien erikoislääkäri ja erikoistunut myös geriatriaan, -
joka on 90-luvun alusta ollut oma lääketieteen erikoisalansa, -
kuten sisätaudit, kirurgia tai lastentaudit. - Ymmärrän.
Gerontologia on oppi vanhenemisesta.
Se on sateenvarjokäsite, joka sisältää erilaisia alueita: -
biogerontologia, joka keskittyy vanhenemiseen ihan solutasolla.
Sosiaaligerontologia pohtii vanhenemisen sosiaalisia kysymyksiä.
Geriatria on ihan lääketieteellistä gerontologiaa.
Geriatria on erikoistunut hoitamaan vanhojen ihmisten sairauksia, -
joissa on monia erityispiirteitä. Kuten sanottu, -
geriatria on oma lääketieteen erikoisalansa 90-luvun alusta lähtien.
Suomessa on nykyään ehkä vajaa 400 geriatrian erikoislääkäriä.
Kun on valmistunut lääkäriksi, on mahdollista erikoistua eri aloille.
Geriatriaan erikoistuminen vie 5 vuotta.
Nämä ovat vanhusten lääketieteellisen hoidon -
erikoisasiantuntijoita.
No, kertoisitteko hieman henkilökohtaisemman asian?
Mikä teitä kiinnosti nimenomaan geriatriassa?
Miksi aloitte erikoistua juuri siihen?
No, erikoistuin sisätauteihin HYKS:ssä Meilahden sairaalassa -
kakkossisätautiklinikassa ja siellä geriatria rupesi 80-luvun lopulla -
olemaan tavallaan uusi alue. Siellä oli hyviä roolimalleja.
Prof. Lauri Autio oli ensimmäinen geriatrian ylilääkäri Meilahdessa -
ja hänen seuraajastaan Reijo Tilviksestä tuli -
ensimmäinen geriatrian professori H:gin yliopistossa. - Ahaa.
Reijo oli hyvä ystäväni ja myös ohjaaja.
Kun 90-luvun alussa tai 80-luvun lopussa erikoistuin sisätauteihin, -
niin Reijo sanoi jotenkin, että tässä on tulevaisuuden ala. - Ahaa.
Iäkkäitä on paljon ja he kaipaavat asiantuntijoita. Siitä se lähti.
90-luvun toimin aika lailla sisätautien parissa, -
mutta vähitellen orientoiduin geriatriaan.
V. 2005 minut valittiin Oulun yliopiston geriatrian professoriksi.
Kaikissa yliopistoissa, joissa on lääketieteellinen tiedekunta, -
on nykyään geriatrian professuuri. - Kyllä.
Olin siellä 6 vuotta ja sitten palasin Helsinkiin.
Olin H:gin yliopiston ko. alan professori, kunnes keväällä eläköidyin.
Tällä hetkellä olen professori emeritus.
Itse asuin ulkomailla aika kauan. Yhteiskunnassamme olen törmännyt -
sellaiseen ilmiöön, että melkein aina vanhenemisesta puhuttaessa -
siitä puhutaan negatiivisena ilmiönä -
tai huonona asiana, joka tapahtuu.
Mitä tämä tarkoittaa? Miksi vanhe- neminen nähdään ongelmallisena?
En ole mikään kulttuurifilosofi enkä kulttuuriasiantuntija, -
mutta kun olen historiaa tutkinut ja lueskellut, -
niin kyllä vanheneminen usein jo historiassakin on nähty -
taakkana tai ongelmana. Puhuttiin vaivaistaloista jne. - Kyllä.
Nyt tietysti on yhteiskuntia, -
joissa jo vanhoja arvostetaan hyvinkin paljon.
En nyt kovin näe, ettei meilläkään vanhoja arvostettaisi, -
niin kuin omaisina, isoäiteinä ja isoisinä jne.
Tietysti nyt, kun yli 75-vuotiaiden -
eli varsinaisten vanhusikäisten määrä on koko ajan kasvanut -
eli hyvin tiedämme, että on tämmöinen muutos yhteiskunnassa -
ja koko maapallolla tapahtunut, ja vanhuksia on enemmän.
Totta kai silloin voi myös ongelmia olla enemmän.
Jo 80-luvun alussa -
oli erään suomalaisen kuvalehden kannessa muistaakseni otsikko -
Suomi ei selviä vanhuksistaan. - Ahaa.
Ei tämä ole ihan uusi asia. Tietysti viime vuosina on ollut -
näitä kohuotsikoita vanhusten hoitolaitosten ongelmista. - Joo.
Tietysti tällaiset kaikki ruokkivat näitä asioita, negatiivista kuvaa.
Toisaalta pitäisi muistaa, että elinikä Suomessa on pidentynyt -
ja meillä on yhä enemmän vanhuksia.
Kyllä heillä siinä katsannossa kuitenkin menee ihan hyvin.
Toimin Euroopan geriatriayhdistyksen presidenttinä vuosia sitten.
Kun olen vertaillut vanhusten- hoitoa Euroopan eri maissa, -
niin en sanoisi, että Suomessa hirveän huonosti menee.
Ei pidä ongelmia peitellä, mutta ei niitä pidä suurennellakaan.
Kuitenkin olette ollut mukana toimittamassa tällaista kirjaa -
Suomiko onnellisen vanhuuden maa?
Mistä tämän kirjan kirjoittaminen ja toimittaminen lähti liikkeelle?
Joo, minulla oli ilo toimittaa -
emeritusprof. Eino Heikkisen kanssa.
Hän on suomalaisen gerontologian pitkän tähtäimen tutkija/vaikuttaja, -
lääkäri, sitten gerontologian professori J:kylän yliopistossa.
Heikkinen houkutteli minut tähän projektiin muutama vuosi sitten, -
että meidän pitäisi ratkaista vanhuuden ongelmat -
ja kirjoittaa kirja ja esittää siinä ihan konkreettisia asioita.
Meillä oikeastaan molemmilla oli semmoinen näkemys, -
että Suomessa ei ehkä ihan ole tajuttu tätä asiaa, -
mitä siitä seuraa, kun vanhuksia ja eläkeläisiä on enemmän.
Kokosimme tähän joukon erittäin hyviä kirjoittajia eri aloilta.
Alun perin oli jo ajatus, että katsotaan vanhenemista -
monesta näkökulmasta, ei vain lääketieteellisestä. - Kyllä.
Eikä solutasolta, vaan mennään sosiaaligerontologiaan -
ja näihin eläkekysymyksiin. Mm. Eläketurvakeskuksen toim.johtaja -
oli tässä yhtenä kirjoittajana. Hyvin laaja joukko suomalaisia -
todella huippuasiantuntijoita eri aloilta.
Kun ajatellaan tätäkin ohjelmaa, jossa on aika rajattu aika -
ja aiheisiin ehkä mennään aika lyhyesti, -
niin voin tässä mainostaa kirjaamme ja sanoa, -
että täältä löytyy aika monia näkemyksiä tähän aiheeseen.
Tämän kirjan nimihän jo sisältää mielestäni tavallaan -
sanotaanko arvottamisen: Suomiko onnellisen vanhuuden maa?
Jos pitäisi ehdottaa, niin millä konkreettisilla toimenpiteillä -
Suomesta tulisi onnellisen vanhuuden maa?
Yksi lähtökohta tässä kirjassa oli se, että kun alussa puhuimme, -
että vanheneminen usein nähdään ongelmana/taakkana, -
niin minulla ja Heikkisellä oli keskeinen teema -
tuoda myös vanhenemiseen liittyviä hyviä ja positiivisia asioita.
Totuus tietysti on se, -
että Suomessa valtaosa yli 75-vuotiaista asuu kotonaan -
varsin hyvääkin elämää.
Suomen geriatrien (vajaa 400) piirissä tehtiin 2000-luvulla -
useammankin kerran kyselyjä, missä he toimivat -
ja mitä ajattelevat vanhusten hoidosta.
Vastauksena tarvittaviin konkreettisiin asioihin -
geriatrien mielestä ihan kärkeen nousi se, -
että tietoa pitäisi olla lisää van- henemisesta ja vanhusten hoidosta.
Lääketieteen kannalta pitäisi olla enemmän tietoa, -
koska eivät geriatrit kaikkia vanhoja pysty hoitamaan.
Toinen esille tullut asia oli asenteet -
eli asenteisiin vaikuttaminen.
Myös positiivisten asioiden esiintuominen on tärkeää.
Sitten yksi tällä hetkellä kovasti puhuttava asia, -
ei pelkästään vanhustenhoidossa, -
vaan ylipäänsä terveyden-/ sairaanhoidossa, on työvoima.
Miten meillä riittää jatkossa työvoimaa, -
ja miten vanhustenhoito saa osaavaa työvoimaa. Erittäin tärkeä asia.
Noin 10 % yli 75-vuotiasta on kullakin hetkellä -
joko kotisairaanhoidon tarpeessa -
tai ns. laitoshoidon tai tehostetun palveluasumisen piirissä.
Että sinne saadaan innostuneita ja hyviä työntekijöitä -
on minusta erittäin tärkeä kysymys.
Tämä liittyy myös siihen, että jos kovin negatiivista kuvaa annamme -
vanhustenhoidosta, niin se voi kääntyä itseään vastaan.
Kyllä, ehdottomasti. - Haluavatko työntekijät sitten tulla sinne?
Ei ole kyse siitä, että epäkohtia peitellään. Sitä ei pidä tehdä.
Laatu täytyy pitää korkeana. Jos ajatellaan näitä hoitolaitoksia, -
joista on paljon otsikoita tullut huonosta hoidosta, -
niin yksi tärkeä asia on tietysti valvonta.
Yhteiskunnan ja kuntien pitää valvoa.
Ei vain yksityisissä hoitolaitoksissa ole ollut huonoja asioita.
Samoin on ollut kunnallisissa. Niitä pitää valvoa.
Laadun on oltava hyvä. Jotta se olisi hyvä, -
niin pitää olla riittävästi hyviä ja innostuneita työntekijöitä.
Yksi juuri tänään tietoon tullut positiivinen asia on, -
että valtioneuvoston päätöksen kesällä saanut -
vanhuusasiainvaltuutetun toimi tai virka on tänään laitettu auki.
Tämän näen hyvin positiivisena asiana. - Kyllä.
Jos tässä nyt on henkilö, joka ajaa vanhusten asiaa. - Totta.
No, te mainitsitte aikaisemmin, että kysymys on myös asenteista.
Itsellänikin on ollut semmoinen tunne, -
että aina ei ole kysymys rahanpuutteesta.
Ja rahaahan myös ohjataan asenteiden mukaan tiettyyn paikkaan.
Mikä se asenneongelma on meidän yhteiskunnassamme?
Kun olette nimenomaan geriatrian lääkäri, -
niin miksi yhteiskuntamme palvoo nuoruutta?
Miksi minäkin olen jo vanha? - Niin, tuo on hyvä kysymys -
ja menee ehkä alueelle, jossa en ole mikään asiantuntija.
Tätä ohjelmaa varten katsoin, mikä on eduskunnan ikäjakauma.
Niin, mikä se on?
Suomessa on tällä hetkellä yli 65-vuotiaita -
noin 22 % väestöstä eli noin 1,2 miljoonaa.
Eduskunnassa on noin 15 % tätä ikäluokkaa -
eli ei se kauhean kaukana ole. 20-30-vuotiaita kansanedustajia -
on 3,5 %. Valtaosa siis kuitenkin on 30-60-vuotiaita. - Kyllä.
Palvotaanko nuoruutta vai ei, niin se on vähän, -
mistä päin sitä katsotaan.
Nuoruus tietysti korjaantuu iän myötä. Se ei ole pysyvä olotila.
Niin, kyllä. - Tämä on ehkä tärkeä asia muistaa.
Kaikki nuoretkin ovat pitkään elettyään vanhoja.
Se tuntuu juuri niin kummalliselta tässä keskustelussa ja siinä, -
miten puhutaan vanhenemisesta.
Jokainenhan kuitenkin tietää, että joskus se on edessä.
Jos elää, niin tulee vanhaksi. Tavallaan on vaikea ymmärtää, -
miksi emme sitten näe vanhuksia yksilöinä -
eikä vain menoeränä? Hyvin paljon- han tästä keskustelusta tiivistyy -
rahan ympärille: ei ole rahaa palkata, ei ole rahaa siihen ja siihen.
Rahaa on, mutta miten se käytetään eli se asenne...
Niin totta kai, rahojen käyttö on sitten politiikkaa.
Asenteiden muuttamiseen tai niihin vaikuttamiseen liittyen -
muistan yhden analyysin.
En muista missä päin maailmaa se oli tehty, -
mutta oli katsottu Twitter- eli somekeskustelua.
Se oli negatiivista juuri vanhenemisen ja vanhojen kannalta.
Se näyttäytyi siis negatiivisena.
Muistaakseni karkeasti tulos oli se, -
että kun vanhukset nähtiin vain massana, niin se oli negatiivista.
Kun taas otettiin isoäiti-, isoisä-, vaari-, mummunäkökulma, -
useimmilla heitä tietysti on, niin silloin se oli positiivinen asia.
Ehkä pitäisi jotenkin yksilöllistää näitä.
Se olisi yksi tapa tuoda tätä esille. - Niin, kyllä.
Yleensä näitä vanhempia sukulaisia on. He ovat läheisiä ja on mukava -
mennä jonnekin, missä näitä on. Jos katsotaan vain massana, -
joka on taakka tai menoerä tai mitä tahansa ajatellaan, -
niin tietysti voi tuntua, että he vievät tulevaisuutemme tms.
Niin, kyllä. Kun tein tutkimusta tätä haastattelua ja sarjaa varten, -
niin huomasin, että tästä aiheesta on aika paljon kirjoitettu.
Sanotaan, että terveydenhuolto ja vanhuksien palvelut ovat kriisissä.
Mitä mieltä olette tästä? Onko meillä kriisi ja jos on, -
niin mistä sitä voisi purkaa tai mitä sille pitäisi tehdä?
Joo, tuo on nyt tietysti vähän... Kriisejä tietysti yhteiskunnassa -
voidaan hyvin monellakin alueella nähdä.
Tietysti poliitikkojen tehtävä on miettiä niitä.
Mutta lääkärinä? Jos ajattelette sitä vanhuksen terveydenhuollon -
ja peruspalvelujen kannalta?
Viittaan tässä siihen, kun geriatreilta kysyttiin, -
mitkä ovat vanhustenhoidon suurimmat ongelmat, niin nähtiin -
se tiedon lisääminen tarpeellisena. Jos puhutaan ihan lääkärinä, -
niin mitkä ovat vanhuksien keskeiset sairaudet -
ja miten niitä pitäisi hoitaa. Tiedon lisääminen -
ihan terveydenhuollon kaikille tasoille.
Geriatrit eivät pysty kaikkia hoitamaan. - Ei tietenkään.
Lääketieteessä on ollut perinteinen malli: yksi sairaus - yksi hoito.
Kun tullaan sairaalaan, siellä hoidetaan jotain vaivaa, -
ja se on sillä selvä. Hoidetaan tehokkaasti.
Se ei toimi vanhoilla välttämättä enää lainkaan, -
koska sairauksia on usein monia. On geriatrisia oireyhtymiä, -
kuten gerasteniaa, mikä hankaloittaa hoitoa.
Meillä hoitoasenne pitäisi muuttaa ja kääntää geriatriseen suuntaan.
En näe tässä muuta ratkaisua kuin tiedon lisäämisen, -
ja geriatreja tietty määrä tarvitaan.
Varmasti enemmän kuin nyt on, -
mutta ei heitäkään loputtomiin voida lisätä.
Yleislääkäreillä, terveyden-/ sairaanhoitajilla jne. pitää olla -
näkemystä siitä, miten päivystyksissä, osastoilla -
monisairaita ja terveyden suhteen moniongelmaisia -
parhaiten hoidetaan. Kun tutkijakin olen ollut, -
niin geriatriaan liittyvä tutkimus on valtavasti lisääntynyt -
ja lisääntymässä maailmassa. Lääke- tieteessä yhä enemmän tutkitaan -
juuri vanhuksien sairauksia ja erilaisia ongelmia.
Kyllä tällä tavalla näen tämän hyvinkin positiivisena.
Olemme tietysti keskustelleet yhteiskunnassa, -
että tutkimukseen suunnatut rahat vähenevät, ja monia esteitä on.
Joo, törmäämme siis yhä uudelleen asenteisiin, -
ja yhteiskuntamme on muuttunut -
- ei ainoastaan vanhuksiin suhtautumisessa, -
vaan arvot ovat ehkä koventuneet viime vuosikymmeninä.
Monet sanovat, että yhteiskunnas- samme nuoret voivat tosi huonosti.
Ei voida siis sanoa, että vain vanhuksiin kohdistuu kovia asenteita, -
vaan ilmeisesti koko yhteiskunta on jotenkin muuttunut.
Jos mietimme ihmisarvoa, sitä, että jokainen yksilö on arvokas, -
niin näkyykö se teidän mielestänne asenteissa -
ja suhtautumisessa vanhuksiin ja sairaisiin?
No, kyllä se voi tietysti näkyä. Niin kuin sanoit, -
niin kyllähän itsekkyyden lisääntymistä ja minä-asennetta -
ja minä ensin -asennetta on. Liittyykö se tähän someen, -
joka on muuttanut...? Kielenkäyttö on koventunut, -
ei nyt vain vanhoja kohtaan, vaan ylipäänsä.
Eduskunnassa on keskusteltu erilaisesta kielenkäytöstä.
Kyllä tässä on ehkä yleinenkin yhteiskunnallinen ilmiö havaittavissa.
Kyllä se saattaa tietysti kohdistua yhtä lailla vanhoihin ihmisiin.
Toisaalta ehkä tämän vanhuus- asiainvaltuutetun voisi nähdä -
yhtenä asiana eli yhteiskunta kuitenkin näkee tärkeänä... - Niin.
...edistää näitä asioita.
Muutenkaan en kauhean pessimistinen olisi siinä.
Ajatellaan nyt tätä koronaepidemiaa, -
joka yhtäkkiä tupsahti niskaamme toissa vuonna,...
Niin. -...niin kyllä siellä pyrittiin suojelemaan yli 70-vuotiaita -
toimenpiteillä/suosituksilla, joista voi olla monta mieltä.
Jos niitä liian tosissaan otettiin ja jäätiin neljän seinän sisään, -
niin tietysti se oli huono juttu.
Toisaalta rokotukset alkoivat haavoittuvimmista ja vanhoista.
Kyllä yhteiskunnalla on monia selvästi positiivisia ajatuksia -
ja yrityksiä. - Niin.
Tästä rajaamisesta ja suosittelemisesta eristykseen ym., -
on tietysti vanhuksille monia mahdollisia haittoja.
Ei liikuta eikä pystytä tapaamaan omaisia. - Kyllä.
Yksinäisyys lisääntyy. Nämä ovat ihan selviä ongelmia.
Kun on pitkästä koronasta/Covidista puhuttu, niin geriatrina näen, -
että se todellinen pitkä Covid tulee olemaan -
näiden yksinäisyyden aiheuttamien ongelmien korjaaminen.
Vähentyneen liikunnan aiheuttamat ongelmat, -
kun toimintakyky heikkenee.
Se tulee olemaan iso haaste lähivuosina vanhusten hoidossa -
tai ylipäänsä ikääntyneiden hoidossa. - Niin.
Siinä olemme vasta ihan alussa, -
ja siinä toisaalta näen kyllä hyvää tutkimuksenkin myötä.
Itse olen ollut vetämässä SPIN-tutkimusta Helsingissä.
Se on eurooppalainen tutkimus, joka oli jo ennen koronaa.
Onneksi ehdimme saada sen loppuun ennen koronaa.
Pyrittiin selvittämään, voiko toimintakyvyn alenemista estää -
haurailla yli 70-vuotiailla.
Toivon mukaan tuloksia saadaan ehkä ensi vuonna julkisuuteen paremmin.
Siinä mielessä vähän hyvääkin -
koronan jälkiseurauksista huolimatta. Siis korjaamisen kannalta.
Kyllä. Kysyn vielä tähän loppuun -
todella ison ja ehkä vaikeankin kysymyksen.
Mitä teidän mielestänne on ihmisarvoinen elämä?
Niin, ihmisarvo on tietysti jakamaton -
ja tuota...
Totta kai se on kaiken perusta, että meillä on ihmisarvoinen elämä.
Ei siitä tietenkään mihinkään pääse - noin ihan lyhyesti sanottuna.
Tietysti vanhusten hoidossa joudu- taan näitä pohtimaan monta kertaa, -
esim. hoidon kannalta, kuinka pitkälle hoidossa mennään.
Näistä on pyritty luomaan erilaisia eettisiä ohjeita.
Mm. koronan alkaessa jouduttiinhan siinä pohtimaan, -
että jos on rajalliset hoitoresurssit, niin miten niissä edetään.
Olin itse mukana Meilahden sairaalassa näitä pohtimassa.
Nehän ovat vaikeita ratkaisuja monta kertaa. - Kyllä.
Siinä voidaan perustella erilaisia näkökantoja.
Onko toisen, nuoren ihmisen elämä jotenkin erilaista arvoltaan -
kuin vanhuksen? Onko ihmisarvo todella jakamaton -
riippumatta siitä, mikä se tilanne on?
Yksi tähän liittyvä asia on elämänlaatu ylipäänsä.
Jos tutkitaan vain nuoria, -
ja mitataan elämänlaatua käytössä olevilla mittareilla, -
ne eivät ehkä anna oikeaa kuvaa vanhuksen elämänlaadusta.
Vanhat usein sopeutuvat. Nuorempi voi ajatella vanhusta -
niin sairaana ja heikkona, ettei hänen elämällään ole enää arvoa.
Tämä yksilö voi silti itse pitää elämäänsä ihan elämisen arvoisena -
ja usein pitääkin. - Kyllä. - Pitää kysyä häneltä, -
mikä hänen elämänlaatunsa on eikä arvioida ulkopuolelta.
Tähän nuoremmat ehkä aika ajoin helposti syyllistyvät. - Niin.
Tähän on todella hyvä lopettaa. Kiitoksia prof. Timo Strandberg, -
että tulitte mukaan ohjelmaan. - Kiitos. Oli ilo olla täällä.
Hyvät katsojat, keskustelimme tärkeästä aiheesta, -
vanhenemisesta ja suhtautumisesta vanhuksiin -
omassa yhteiskunnassamme.
Jatkan ensi kerralla taas uusilla mielenkiintoisilla aiheilla.
Muistathan olla mukana katsomassa Tiimalasi-ohjelmaa.
Siihen asti näkemiin!
Olet katsonut Tiimalasi-ohjelmaa, jonka aiheena oli vanheneminen, -
vanhuus ja yhteiskuntamme suhtautuminen näihin ilmiöihin.
Jos ohjelma puhutteli sinua, tue Tiimalasi-ohjelmaa.
Voit soittaa tukinumeroon 0600-10177 -
noin 12 euron arvoisen puhelun.
Voit lahjoittaa myös pankkitilille käyttämällä ohjelman viitenumeroa.
Voit lahjoittaa myös internetissä -
osoitteessa tv7.fi/lahjoita
Kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare