Hei! Nimeni on Susanna Kokkonen, ja tämä on Tiimalasi-ohjelma.
Tiimalasi käsittelee ajankohtaisia ilmiöitä historian valossa.
Katsomme aikaa taaksepäin, -
jotta ymmärrämme sitä hetkeä, jossa nyt elämme.
Tässä jaksossa vieraanani on sydänkirurgi Kari Teittinen, -
joka on Suomen Elämän marssi ry:n puheenjohtaja.
Keskustelemme hänen roolistaan ja Elämän marssin työn merkityksestä.
Kari Teittinen, tervetuloa tähän ohjelmaan! - Kiitos.
Kari, olet ollut täällä vieraana Isännän pöydässä -ohjelmassa.
Olet kertonut siinä uskoontulostasi ja omasta taustastasi.
Tänään kuitenkin sen verran taustaasi, -
että millä tavalla tulit tietoiseksi Israelista -
ja miten aloit kiinnostua Israelista?
Mennään vuoteen 1992 -
tai 1991-1992 joulun tienoille.
Vaimoni Stina oli voittanut Päivä Osakeyhtiön arpajaisissa 3 kirjaa.
Yksi niistä oli Charles Gulstonin vuonna -87 julkaistu kirja -
Jerusalem - Murhenäytelmä ja riemuvoitto.
Kiinnostuin syystä tai toisesta siitä kirjasta ja luin sen.
Silloin sydämessäni kolahti aika syvälle.
Tajusin, miten me ns. kristityt -
olemme tehneet pahaa juutalaisille.
Siitä alkoi sellainen sisäinen prosessi, -
joka johti muutamaa vuotta myöhemmin -
Michael L. Brownin kirjaan Kätemme ovat veren tahraamat.
Se meni vielä syvemmälle. Tajusin vielä syvemmin, -
kuinka olemme kohdelleet juutalaisia veljiä ja siskojamme.
Asuimme silloin Lappeenrannassa. Tein kirurgian apulaislääkärin -
kirurgiaan erikoistumista siellä. Silloin sydämeeni tuli tuntuma, -
että jos tulevaisuudessa voin tehdä jotain hyvää juutalaisille, -
niin haluan tehdä sen.
Oliko tämä syy, miksi olit myös sairaalatyössä Israelissa?
Kyllä, prosessi alkoi siitä. Välillä se oli vähän unohduksissa, -
kun tein erikoistumisjuttuja Kuopiossa ja myöhemmin H:gissä.
Siitä vuoden -92 tienoilla saamastani tuntumasta -
meni 21 vuotta, kunnes se realisoitui, -
että olin Haifassa Rambam- sairaalassa seniorisydänkirurgina.
Se oli varmasti todella erityinen kokemus, -
mutta tänään menemme suoraan Elämän marssi -aloitteeseen.
Pastori Jobst Bittner ja hänen Charlotte-vaimonsa olivat -
Tübingenin kaupungissa, joka on hyvin merkityksellinen kaupunki -
kansallissosialismin ja Hitlerin ajan tapahtumissa.
Pastori Bittner koki, että oli asioita menneisyydessä -
30-40-luvuilla, joita saksalaiset perheet eivät olleet käsitelleet.
Kuitenkin tällä asialla oli joku merkitys, -
että se sieltä menneisyydestä tuli ikään kuin tähän nykyhetkeen.
Sen tähden hän perusti Elämän marssin.
Kertoisitko siis, miten tunnet pastori Jobst Bittnerin -
ja mistä kuulit tai miten tutustuit tähän Elämän marssiin alun perin?
Joo, ensimmäistä kertaa törmäsin Jobst Bittneriin -
reilu 2 vuotta sitten hänen Suomen vierailullaan -
tuolla Järvenpään Vapaaseurakunnassa Arkissa.
Nämä juuri mainitsemasi asiat, historia ja menneisyys, -
ne kolahtivat niin syvälle.
Taustalla tietysti ovat omat kokemukset ja tuntemukset, -
ja tässä mentiin hyvin syvälle sydämeen.
Nimenomaan historian menneisyydet, -
ei pelkästään se, miten me olemme kohdelleet juutalaisia, -
vaan myös ihan omassa elämässä. Se historian menneisyys, -
ja ne siellä olevat painolastit ja taakat, -
kuinka suuri vaikutus niillä on nykypäivän elämään, -
minun omalla kohdallanikin.
Vuonna 2019, kun ilmeisesti tapasit pastori Jobst Bittnerin, -
niin minä olin Elämän marssilla Argentiinassa Dean Funesissa.
Kertoisitko, mikä Elämän marssi on käytännössä? Mitä siinä tapahtuu?
Käytännössä se on...
Ensinnäkin, Elämän marssin arvo- ja päämääräperuste on se, -
että haluamme kunnioittaa holokaus- tissa menehtyneitä juutalaisia -
ja vielä elossa olevia, holokaustista selvinneitä.
Antaa heille ääni ja ikään kuin hakea sovitusta -
pahoista teoista, joita esim. esi-isämme ovat tehneet.
Olla sovittamassa sitä, pyytämässä anteeksi, hakea yhteyttä heihin.
Samalla tietenkin tukea myös Israelin nykyvaltiota, -
koska näihin liittyy nykyaikana antisemitistisiä piirteitä, -
jotka ovat osittain kuin virus- muuntautuneet antisiionismiksi.
Järjestetään siis tällainen tapahtuma, jossa kootaan kristittyjä -
mahdollisimman paljon tai kuka tahansa haluaa tulla -
ja julistaa sillä marssilla. Usein ne ovat merkittävillä paikoilla.
Haluamme sillä osoittaa maailmalle tukevamme -
juutalaisia veljiä ja siskoja, joista osa on menehtynyt, -
osa on elossa, ja samalla tukea myös Israelia.
Tämä antisemitismi ihmisen tuntemana vihana -
- ja Israel-vastaisuus hyvin usein on ikään kuin sisäistä vihaa -
ikään kuin kuohuttaa maailmaamme.
Maailmassamme on yhä myös rasismia, muukalaisvihaa jne.
Näetkö tässä mitään yhteyttä? Voiko Elämän marssi auttaa -
myös näiden asioiden ymmärtämisessä tai käsittelemisessä?
Uskon vilpittömästi siihen, koska siihen liittyy myös oma menneisyys.
Miksi reagoin esim. johonkin tilanteeseen? Se nousee usein -
menneisyydestä, taustoista, perhe-elämästä -
tai siitä, että on esim. saanut väärää tietoa. Miten on opetettu?
Niin. - Esim. kristinuskossa ja kirkoissa.
Valitettavasti joudun toteamaan, -
että on väärää opetusta ja tulkintaa.
Osittain se on kuin iskostunut DNA:hamme.
Meillä on tietty valmiiksi istutettu asenne, -
joka periytyy esim. omilta vanhemmiltamme.
Pastori Jobst Bittneriltä on käännetty suomeksi kirja, -
The Veil of Silence, suomeksi Hiljaisuuden muurin murtaminen.
Jostain syystä itselleni jäi kirjasta mieleen kertomus, -
kuinka 3. sukupolven edustaja, poika, -
näki oman isoisänsä, -
joka ei suostunut puhumaan tästä natsimenneisyydestä.
Hän unohti sen tietoisesti.
Kun hän myöhemmin sairastui dementiaan, -
niin tämän pojanpojan mielestä hän sairastui siihen, -
koska hän oli halunnut unohtaa.
Nyt kysyn, näetkö tavallaan tällaisen yhteyden?
Eli jos me tietoisesti unohdamme kansakuntana/ryhmänä/yksilöinä, -
niin olisi joku yhteys -
menneen ja tulevan tai nykyhetken välillä.
Kyllä uskon, että näissä asioissa on ikään kuin syy-seuraus-suhde, -
jos on asioita menneisyydessä. - Niin.
Isosta osasta on vaiettu, mutta kummallista kyllä, -
ne ikään kuin siirtyvät painolastina seuraavalle sukupolvelle.
Toisaalta ihmiset, jotka ovat eläneet sen ajan, -
ne ikään kuin tumpataan ja piilotetaan ne asiat.
Väkisinkin tulee mieleen kuningas Daavid, -
kun hän oli tehnyt pahojaan... ja tuota...
...ja hän Psalmissa 51 toteaa, -
että "kun minä niistä vaikenin, niin riutuivat minun luuni".
Tuntuu, että jotain tapahtuu sisälläni. Joku alue kovettuu.
Kun sitä joutuu aktiivisesti koko ajan pitämään siellä, -
se kuluttaa energiaa jne. Kyllä näkisin, -
että näillä on sellainen yhteys.
Voit jopa sairastua, ja se johtaa sellaiseen, -
kun joudut sitä koko ajan pitämään piilossa.
No, Jobst Bittnerin aloitteen vaikutuksesta -
ja muutenkin Saksassa tämä 3. ja 4. sukupolvi ovat usein tehneet -
aktiivisesti ikään kuin pesäeron.
He ovat katuneet julkisesti menneiden sukupolvien syntejä, -
ja monet ovat esim. tulleet Israeliin -
ja auttavat yhä elossa olevia holokaustivanhuksia.
Tavallaan tässä me siis tulemme siihen, mitä Raamattu sanoo.
Se sanoo, että isien pahat teot vaikuttavat 3. Sukupolveen.
Onko siis niin, että voimme todeta, että Raamattu oli oikeassa?
Että tällainen yhteys on?
Kyllä näen sen myös niin, mihin äsken jo vähän viittasin, -
että elämme omassa perheessämme ja -
emme kaikesta menneisyydestä tiedä.
Jos siellä kuitenkin on asioita, jotka salataan -
eikä niistä puhuta, niin lapsiin silti siirtyy jotain väkisinkin, -
jos ei ole avoimuutta.
Vanhassa testamentissa puhutaan siitä, -
että Israelin isiä kehotettiin puhumaan lapsille näistä asioista.
Niin, kyllä. - Että me kävisimme oman historiamme läpi.
Jos siellä on ollut ikäviäkin asioita, -
niin uskon, että lastenkin olisi hyvin tarpeellista tietää.
Näin ei olisi mitään läpikäymätöntä elämän osa-aluetta. - Niin.
Silloin se ikään kuin murretaan ja katkaistaan, -
se isien pahojen tekojen siirtyminen toiselle sukupolvelle.
Kun pastori Jobst Bittner aloitti tämän työn, -
niin se herätti hyvin suurta vastustusta Tübingenin kaupungissa.
Oli esim. vandalismia, joka kohdistui hänen kirkkorakennukseensa.
Edelleen käsittääkseni pari vuotta sitten oli tällaista vastustusta.
Suomessakin, kun on alettu tutkia Suomen roolia, -
niin se on herättänyt samaa vastustusta, -
ettei näitä tarvitse enää penkoa, ei niissä ole enää selvitettävää.
Mikä on se syy, joka estää sen? Miksi sitä pelätään -
tai osaatko sanoa tästä mitään?
Luulen, että siihen liittyy niin kuin ihmiselämässä, -
että me häpeämme sitä asiaa eikä haluta tuoda sitä valoon.
Ehkei nähdä sitä, että kun se asia tuotaisiin valoon, -
pääset siitä vapaaksi. - Niin.
Usein on niin monilla elämän osa-alueella.
Jos joudun piilottelemaan asiaa, enkä halua sitä ilmi...
Totta kai siihen liittyy se, että voin menettää kasvoni.
Todetaan, että oli sekin nyt siihen syyllinen, -
mutta ei pystytä näkemään sitä, -
että kun tuon ikävän asian valoon, -
niin vapaudun siitä ja on mahdollista etsiä yhteyttä ja sovintoa.
Itse asiassa pääset ikään kuin kahleista irti.
Syy, miksi on niin tärkeää puhua näistä asioista, -
mielestäni liittyy siihen, että holokaustin aikana -
ihmisellä ei ollut oikeastaan arvoa.
Ihmisarvo vietiin kaikilta, paitsi niiltä arjalaisilta, -
joiden katsottiin olevan kyllin tuottavia, kyllin nuoria, -
kyllin terveitä elämään.
Koetko lääkärinä, että tällainen tilanne tai näkemys voisi -
jotenkin olla edelleen olemassa yhteiskunnassamme?
Mikä on ihmisarvo? - Kyllä joudun toteamaan, -
että valitettavasti tällaista asennetta on. Itse näen sen, -
että jokainen hedelmöityksessä alkunsa saanut syntyvä ihmisalku, -
jokainen yksilö, on tavattoman arvokas sellaisena kuin hän on.
Olkoon sitten, että on mitä tahansa vammaisuutta, -
tai kehityshäiriötä tai muuta. Hän on ihan yhtä arvokas -
riippumatta siitä, mikä on koulutus -
tai sosiaalinen asema tässä yhteiskunnassa.
Minulle jokainen ihminen on ihan samalla viivalla.
Se asenne pitäisi säilyttää siinä, kun kohtaan ihmisiä, -
etten syyllistyisi. Minun täytyy todeta, -
etten minäkään ole vapaa siitä. Joskus saatan ajatella, -
että tuo on ehkä vähäarvoisempi.
Olen joutunut itse käymään läpi sen, että näin ei ole.
Jokainen ihminen on ihan samalla perustasolla tässä näin.
Olkoonkin sitten presidentti -
tai mikä nyt sitten olisi meidän ihmisten silmissä -
ei niin arvostettu ammatti, -
vaikka roska-auton kuljettaja tai siivooja tai mikä tahansa.
Ne ovat ihan yhtä arvokkaita ihmisinä.
No, tästä tavallaan siirryn siihen, -
että meillä on nykyaikana uusi piirre, sosiaalinen media, -
joka on hyvin aktiivinen.
Siellä jokainen voi ilmaista kaikki näkemyksensä vapaasti.
Siellä ei ole sensuuria. Vain ihminen itse rajoittaa sanomansa.
Viime aikoina mielestäni on nähty vihan ilmaisua hyvin paljon.
Sosiaalisessa mediassa ihmiset voivat ilmaista vihantunteita, -
joita en ole varma, että näin kasvokkain ilmaistaisiin.
Tuntuu melkein kuin vihan ilmapiiri olisi tullut yhteiskuntaamme -
ja jotenkin jäänyt tähän. Tämä on hyvin pessimistinen näkemys, -
mutta se on tunne.
Mitä ajattelet tästä? Jos ihminen on jatkuvasti harmistunut/vihainen -
ja ehkä vihaa joitain ryhmiä tai muita ihmisiä, -
mikä vaikutus tällä vihalla voi olla hänen fyysiseen terveyteensä -
ja meihin kaikkiin sitä kautta?
Se on tosi tärkeä asia, että tällaisetkin asiat käydään läpi.
Uskon sen näet itse sen verran vajavaisena, -
kun olen ajautunut sellaiseen tilanteeseen, -
että olen alkanut miettiä esimiestäni -
tai jossain tilanteessa jotain ihmistä, -
ja alkaa ottaa päähän joku asia.
Sitten minulle tulee vihantunteita.
Jos jään siihen olotilaan, -
olen itse henkilökohtaisesti todennut sen hyvin kuormittavaksi.
Usein taustalla on, -
että minulla ei ole riittävästi näkemystä tai tietoa niistä asioista, -
kuinka joku toinen reagoi tai miten hän on tullut näihin ratkaisuihin.
Sitten usein vähän myöhemmin joutuu toteamaan, -
että voi hyvänen aika, miten lyhytkatseinen olen tässä asiassa.
Joutuu pyytämään anteeksi sitä, että miten minä...
vaikka en ole ehkä sitä tälle ihmiselle sanonut.
Totta kai sosiaalisessa mediassa... Itse en ole siellä ollut -
ja olen pyrkinyt välttämään sitä.
Niin tuota... usein taustalla on se, että tietoni ovat riittämättömät.
Ehkä ei ole sellaista kokonaiskäsitystä.
On vain minun suppea näkökulmani.
Se vaikuttaa sitten siihen, että rupean...
Valitettavasti se sosiaalinen kynnys on sellainen, -
kuten mainitsit, että siellä voi laukaista mitä tahansa -
kohtaamatta sitä, kenelle sen sanoit.
Kun me olemme tässä kasvokkain, niin varmasti miettisin, -
mitä sanon. Silloin joudun ottamaan heti vastuun sanomisestani. - Kyllä
Tavallaan tämä vihan ilmapiiri on siirtynyt myös kaduillemme -
ja konkreettiseen yhteiskunnan elämään, -
koska olemme nähneet hirvittävää väkivaltaa, -
kiusaamistapauksia ja jopa murhia - hyvin nuoriltakin ihmisiltä.
Meneekö tämä nyt takaisin siihen, mikä on ihmisarvo?
Onko siis mitään tapaa palauttaa kunnioituksen ilmapiiriä -
ja kunnioitusta muita ihmisiä kohtaan yhteiskunnassamme?
Vai olemmeko jo menneet niin pitkälle, että kehitys jatkuu näin?
Se onkin hyvä kysymys. Totta kai uskoisin, -
että meidän tulisi rohkeammin puuttua epäkohtiin.
Ja jos näemme väärinkohtelua, niin uskaltaisimme puuttua siihen.
Niin. - Ja ikään kuin pistää omaa elämää likoon siihen.
Ja tuota...
Toisaalta olen vähän samaa mieltä osittain, -
että näissä tilanteissa mennään koko ajan siihen suuntaan, -
mikä ei tietenkään ole hyvä asia.
Tavallaan se kunnioituksen palaut- taminen tulee yhä hankalammaksi, -
kun asioihinhan pitäisi reagoida hyvin varhaisessa vaiheessa.
Joo, ja näen tässä tilanteessa sen, -
että se lähtee jo ihan lapsuudesta liikkeelle.
Jos elän perheessä, jossa toisiamme kunnioitetaan, -
sieltähän me tietyt perussäännöt -
ja sen elämäntavan opimme. Olen joutunut itse läpikäymään -
omaa elämääni, lapsuutta ym. tähän hetkeen, -
miksi käyttäydyn, niin kuin käyttäydyn.
Aika paljon on ollut korjattavaa ja on edelleenkin.
No, tavallaan olemme koko ajan katsoneet menneisyyteen.
Yhden asian nostan vielä esille. Ihan tämän haastattelun alussa -
kerroit lukemastasi Brownin kirjasta Kätemme ovat veren tahraamat.
Niin. - Rupesin tässä nyt miettimään tätä.
Onko mahdollista, että myös kristinusko, tavallaan kirkko -
ja se, mitä on opetettu...
Siis olemmeko mekin tavallaan tuoneet kirkkoisiltä -
sellaisen juutalaisvastaisen painolastin -
tai perinnön, jota edelleen joudumme käsittelemään, -
ja se on jotenkin edelleen seurakunnissamme läsnä?
Kyllä olen vahvasti sitä mieltä. Kun ajatellaan sitä, -
miten sieltä on pyritty... Jos ajattelee -
alkuseurakuntaa Jeesuksen jälkeen, hehän olivat pääosin juutalaisia.
Kyllä. - Että löysivät Jeesuksen Messiaanaan.
Kun Konstantinus 300-luvulla valtion ja kirkon yhdisti, -
silloin haluttiin juutalaiset pois sieltä.
Jostain on vain pesiytynyt sellainen ajatusmalli, -
että Jumala on hyljännyt juutalaiset, -
mikä ei ollenkaan pidä paikkaansa. Siellä on vaan jäänyt elämään tämä.
Kyllähän me tiedämme omastakin Suomen historiasta -
ennen II maailmansotaa ym., että valitettavasti on ollut kirkonisiä, -
jotka ovat opettaneet juutalaisvastaisesti.
Kuten aiemmin mainitsin, kirkoissamme on ikään kuin DNA:ssa -
jo tällaista antisemitismiä, antisiionistista näkemystä.
Se on tosi ikävä asia, että on näin.
Aktiivisesti meidän pitäisi pyrkiä siitä eroon.
Eli Elämän marssi, onko sekin tavallaan sitä, -
että opetetaan kristittyjä juuri näistä asioista?
Että se ei keskity vain natsimenneisyyteen, -
vaan laajemmin meidän omaan teologiseen perimään.
Kyllä, joo. Miellän Elämän marssin, että se on kutsu elämään, -
kun Mooseksen kirjan lopulla Jumala käski valita elämän. - Niin.
Se on sitä kohti ja niitten asioitten läpikäymistä.
Mitä päätöksiä ja valintoja omassakin elämässäni teen, -
että ne olisivat kohti elämää, ei kohti kuolemaa.
Hyvin kuvaavaa mielestäni on tällainen.
Hyvin suosittu on ollut Juha Tapion laulu Tuomittuna kulkemaan, -
josta monet ovat tykänneet. Olen joutunut pohtimaan, -
mitä se Tuomittuna kulkemaan tarkoittaa.
Me voimme tuomita jonkun ihmisen kulkemaan noita polkuja, -
mutta voi myös olla, että olen tehnyt tietyn valinnan -
ja kuljen tuomittuna. Voisi jopa niinkin rajusti sanoa, -
että se on kohti kuolemaa kulkemista, -
kun se voisi olla kohti elämää.
Mooseksen kirjassa sanottiin, että valitkaa elämä.
Me tiedämme kirjoitusten perusteella, mikä sinne elämään johtaa.
Se on syvemmässä merkityksessä elämän marssi - myös minulle.
Toki nämä aiemmat asiat ovat tosi tärkeitä, -
mutta että se olisi omassa elämässä elämän marssi. - Niin.
Kyllä. Tämä on ollut todella mielenkiintoista, -
ja olemme menneet tässä mielestäni aika syvälle.
"Valitkaa elämä" on tavallaan juutalaisuudessa se kaikkein tärkein.
Se on pitänyt juutalaisen kansan elossa -
näiden hirvittävien vaiheiden jälkeen.
Mielestäni on hyvä lopettaa haastattelumme juuri tähän, -
että aina valitaan elämä.
Kiitos sinulle, Kari Teittinen, että olit mukana tässä ohjelmassa.
Hyvät katsojat, olemme käsitelleet todella tärkeitä -
ja vaikeitakin kysymyksiä. Seuraavalla kerralla jatkamme -
näistä samoista historian vaikeista aiheista.
Toivon, että olet silloin mukana. Siihen asti kaikkea hyvää!
Olet katsonut ohjelmaa, jossa haastattelin -
Elämän marssi ry:n puheenjohtajaa, sydänkirurgi Kari Teittistä.
Keskustelimme menneisyydestä, holokaustista, antisemitismistä -
ja menneisyyden vaikutuksesta omaan aikaamme.
Jos ohjelma on puhutellut sinua, tue sitä.
Tuki numeroon 0600-10177 on -
noin 12 euron arvoinen.
Voit tukea myös pankkitilin kautta käyttämällä ohjelman viitettä.
Voit tukea myös verkkosivulla tv7.fi/lahjoita.
Kiitos!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare