KONSTNÄRERNA I BILD Hannu Ala
Då jag var åtta år gammal sade mamma i förbifarten -
att i skolan bredvid ordnar man en pianoklubb.
- Skulle du vara intresserad av att prova?
Jag bara tänkte att -
varför inte?
Jag funderade inte på annat.
Så jag gick. Det kändes på något sätt lätt.
Som om någon hade lärt mig det hela redan tidigare.
Att lära sig musikteori och att spela -
kändes väldigt lätt under de första tre åren.
Sedan blev jag trött på läraren. Jag sökte till musikinstitutet.
Jag kom in och fortsatte där.
Jag tycker att pianot är som Guds verktyg.
En del säger att de spelar bort svarta fläckar från själen.
Jag upplever det inte riktigt så.
Jag vill att musiken -
visar på Guds härlighet.
Min vän sade att han inte kan -
kan städa bort tron och Jesus från låtskrivandet.
Det vill inte jag heller.
Som 16-åring lovade jag Gud -
att jag lämnar mina egna musikdrömmar här vid altaret.
Jag vill hellre vara använd av Dig, så att musiken -
kan ge hopp åt människor. Hoppet är lika med Gud.
Sibelius "Ljud högt du psalm att lova" -
är ganska simpel.
Finländarna sjunger den som en psalm.
De sjunger den på riktigt. Det är en tackpsalm.
Psalmen får en att stanna upp.
Den är på riktigt, på allvar.
Gud förtjänar allt tack och alla ära -
för allt Han ger oss.
Jag har tänkt som ett skämt -
att om jag skriver en egen biografi -
skulle den gärna få heta "Ljud högt du psalm att lova".
Jag vill att min musik lovar Gud.
Det går inte att skriva på den vem som betalat -
för det kommer från Gud.
Jag skulle vilja att det är klart -
att musiken ljuder till Guds ära. Annars upphöjer man människan.
"Ljud högt du psalm att lova"
Då jag var 18 år gammal -
sade en missionär i Peru -
att han ber att jag ska få en radiokanal i huvudet.
De bästa låtarna hörs där.
Jag har alltid hört musik i huvudet -
men före år 2006 då jag var i Vancouver -
hade människor profeterat att Gud vill ta dig upp på ett berg.
Där får du se människornas nöd. Då du kommer ner -
säger du åt andra att det är fantastiskt.
Men Gud säger: "Nej, du måste göra det ensam."
Norr om Vancouver var vi uppe på ett berg.
År 2006 var vi och spelade -
i finska församlingar där.
Jag låg på soffan efter att ha ätit -
och plötsligt hörde jag färdig- skriven musik i huvudet.
Jag visste att jag måste skriva upp det. Det var speciellt.
Musiken var färdigkomponerad.
Jag hämtade papper och penna och gick till pianot.
Jag skrev Vancouver Suites första del på en minut.
De andra i huset sade att det lät vackert.
Sedan fick jag de andra delarna i mars och november 2006.
Jag har märkt att då jag ber eller bara är -
är det som en sändning i mitt huvud. Någon spelar.
En orkester eller enskild musiker. Jag ser då instrumenten spelas.
Jag kan om jag vill tex. titta på hela orkestern.
Jag ser samtidigt noterna på bilden.
Jag kan zooma in och se vad en enskild musiker spelar.
Jag ser vad den spelar. Jag kan skriva det -
som jag ser och hör. Musiken stämmer.
Gud ger mig musik att skriva.
Mika Piiparinen sade om sig själv -
"Jag är inte kompositör. Jag är skrivare."
Jag skulle vilja säga samma om min roll.
Jag hittar inte på musiken själv och det är inte New Age.
Jag tror att Gud ger den då man ber om den.
Översättning: Andreas Forsberg