KUNSTNIK FOOKUSES Hannu Ala
Olin 8- aastane, kui ema ühel õhtul muuseas ütles,
et kooli juures tegutseb rahvaülikooli klaveriklass.
"Kas tahaksid minna klaverimängu õppima?"
Täpselt küll ei mäleta, kuid mõtlesin, et võin küll. Mis mind takistaks?
Ma ei arutlenud selle üle, et jäähoki võiks parem olla.
Mõtlesin, hea küll, ma lähen. Jäingi, sest see tundus nii lihtne.
Nagu keegi oleks mulle seda juba varem õpetanud.
Muusika omandamine, teooria ja mängimine tundus nii lihtne.
Vähemalt esimesel kolmel aastal.
Seejärel aga tüdinesin õpetajast.
Pool aastat tegutsesin omaette. Tahtsin muusikakooli astuda.
Sain sisse ja õpingud jätkusid.
Mulle meeldib mõelda, et klaver ühendab mind Jumalaga.
Keegi on öelnud,
et mängib oma hingest tumedaid plekke välja,
kui öösel klaveri taha hiilib.
Minu puhul see nii pole.
Ma tahan, et muusika, mida teen, väljendaks austust Jumalale.
Sõber ütleb, ta ei saa uskuda Jeesus, kui ta Tema oma lauludest välja jätab.
Ka mina ei taha niisama muusikat teha.
16-aastasena tõotasin Jumalale,
et jätan altarile selle unistuse saada maailma parimaks muusikuks.
Tahan pigem Teda teenida
ja seda, et mu loodud muusika annaks inimestele lootust;
et see lootus esitaks Jumalat.
Sibeliuse "Su kiituseks, mu Looja" on võrdlemisi lihtne viis,
kuid soomlased laulavad seda hümnina väga tõsiselt.
Soomlaste kiituslaulu kohta öeldakse, et seda mängitakse mollis.
Minu meelest "Su kiituseks, mu Looja" sunnib mingil moel peatuma,
sest see on nii tõsine, mida öeldakse.
Jumal väärib kiitust ja au kõige eest, mis Ta meile annab.
Olen vahel naljaga pooleks mõelnud, kui kunagi, kui oma eluloo kirja panen,
oleks selle pealkiri: "Su kiituseks, mu Looja",
sest ma tahaksin, et see kõlaks just niimoodi.
Sinna alla ei saa lisada sponsoreid, sest see tuleb Jumala käest.
Tahaksin, et see oleks mõistetav, et kiitus Jumalale peab kõlama.
Vastasel korral tuuakse au inimesele.
Kui olin 18-aastane,
ütles mulle Markus Koivu, misjonär Peruust,
et ta palub Jumalat,
et parimad viisid kostuksid Tema kanalite kaudu mu peas.
Olen kuulnud muusikat oma peas kogu aeg,
kuid 2006.a Vancouveris ja enne seda,
olid mitmed inimesed mulle prohveteerinud,
et Jumal tahab mind viia mäetippu, näitamaks inimeste viletsust ja vaeva.
"Kui sa sealt alla tuled, ütled teistele: "See on vapustav!"
Kuid Jumal ütleb: "Sa pead seda üksinda tegema!""
Olimegi Vancouveri põhjaosas ühe mäe tipus.
Mängisime seal 2006. a ühes Soome kogudustes
Thomas Jäntti kutsel.
Kord pärast sööki pikutasin diivanil.
Olin juba uinumas,
kui kuulsin äkki oma peas valmis muusikateost.
Teadsin, et pean selle kohe üles kirjutama,
sest muidu see kaob.
See oli täiusliku orkestratsiooniga.
Ruttu ülakorrusele pliiatsi-noodipaberi järgi
ja tagasi alla klaveri taha.
Panin paberile "Vancouver Suite" 1-minutilise A osa.
Teised, kes majas olid, ütlesid: "Väga ilus."
Ülejäänud meloodia sain 2006. a märtsis ja novembris.
Olen märganud, kui ma palvetan või olen lihtsalt niisama,
vaataksin nagu teleülekannet sellest, mida mängitakse.
On see siis orkester või muusik üksinda.
Ma näen teda instrumenti mängimas.
Orkestrit vaadates näen seda tervikuna
ning samal ajal ka noote partituuris.
Saan ka zuumida lähemale, justkui kaameraga liikudes.
Saan vaadata ja näha, mida iga muusik mängib.
Põhimõtteliselt saan kirja panna, mida oma peas kuulen ja näen.
Tänu oma haridusele tean, et see kõlab kokku.
Jumal annab meloodia, mille mina pean vaid kirja panema.
Mika Piiparinen on enda kohta öelnud, et ta pole helilooja, vaid üleskirjutaja.
Tahaksin sama öelda enda kohta.
Ma ei mõtle seda meloodiat ise välja.
See pole ka New Age, vaid ma usun, et Jumal annab, kui vaid paluda.
Tõlge: Mare Peterson