Aiemmin sarjassa Seitsemäs päivä:
Bostonin puritaanit käyttävät miekkaa uskontonsa edistämiseksi.
Mutta uskonnon pakottaminen haluttomalle käännynnäiselle -
on vain sielun raiskaamista.
Vain Hengen miekka voi -
hallita oikealla tavalla omantunnon asioissa.
Sarjan Seitsemäs päivä osa kymmenen.
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
Seitsemäs päivä
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta, osa kymmenen
1800-luvun koittaessa -
useimmat protestanttikirkot Amerikassa kylpivät optimismissa.
Monet uskoivat tuhannen vuoden rauhanajan olevan alkamaisillaan.
Kaikki eivät olleet samaa mieltä.
Entinen agnostikko nimeltä William Miller esitti -
järisyttävästi poikkeavan ajatuksen.
Hänen mielestään maailma oli ajautumassa -
tuhannen vuoden rauhanajan sijasta mullistavaan kriisiin.
Katastrofiin, joka tekee lopun maailmasta ja kaikesta, mitä siinä on.
Miller kollegoineen tutki huolellisesti Raamatun ennustuksia -
käyttäen tulkintamenetelmiä, joita oli käytetty jo vuosisatoja.
He päättelivät, että Jeesus Kristus palaisi maan päälle kirkkaudessaan -
ja kunniassaan valtavan enkeliarmeijan kera vuonna 1844.
Tuhannet ihmiset, lähinnä Uudessa Englannissa ja New Yorkissa, -
hyväksyivät tämän näkemyksen.
Millerin ja muiden kanssa he valmistautuivat -
odottamaan historian suurta huippuhetkeä.
Usko Kristuksen toiseen tulemiseen piti heitä yhdessä.
Muusta ei kannattanut huolehtia. Ei maatiloista tai liiketoimista.
Ei yksilöiden uskontunnustuksista tai perinteistä.
Eikä varsinkaan kysymyksestä, mikä päivä oli oikea lepopäivä.
Tässä kohdassa seitsemännen päivän baptistit -
astuvat taas tarinaamme.
1840-luvun alkupuolella -
seitsemännen päivän baptisteilla oli uusi evankelinen into -
kertoa sapatista muille kristityille, -
erityisesti baptisteille, jotka eivät pitäneet sapattia.
He julkaisivat sarjan lehtisiä -
ja alkoivat jakaa niitä ja viedä paikasta toiseen.
Jäsenet yrittivät päästä vaikuttamaan ympärillään oleviin ihmisiin.
Pettymyksekseen he huomasivat, ettei kukaan ollut kiinnostunut.
Kukaan ei halunnut kuunnella heitä.
New Hampshiressa eräs seitsemännen päivän baptisti päätti, -
että nyt oli aika saada muut kuuntelemaan.
Tämä nainen oli Rachael Oakes.
Henkilö, joka kuunteli häntä, oli Frederick Wheeler, -
milleriläinen saarnaaja.
Pastori Wheeler, mukava että tulitte.
Antakaa minulle takkinne.
Voitte jättää mutaiset kenkänne ovensuuhun.
Sisar Oakes, miksi lähetitte kiireellisen kutsun?
Toivon, että teillä, tyttärellänne ja kodissanne on kaikki hyvin.
Kyllä, ei mitään sellaista. Tulkaa olohuoneeseen.
Haluan jutella kanssanne.
Laittaisitko tulemaan meille teetä?
Käykää istumaan.
Toivottavasti perheenne voi hyvin, vaikka olette niin paljon poissa.
Kyllä, perheeni voi hyvin.
Maatilalla ei tarvitse tehdä paljoakaan, Herrahan tulee lähikuukausina.
Voi olla, mutta meidän on kuitenkin varauduttava tulevaan...
siltä varalta, että Hänen tulonsa jää seuraavaan talveen, eikö totta?
No, kai se on mahdollista, mutta minä uskon...
Kerron, miksi vaikutin niin ärtyneeltä -
jumalanpalveluksessa viime sunnuntaina.
Ja miksi halusin niin innokkaasti tavata teidät.
Muistatteko saarnan ennen ehtoollista?
Tietenkin. Se oli tavanomainen sanomani ennen ehtoollista, -
oikeanlainen valmistautuminen, ettemme ottaisi -
osaa ehtoolliseen arvottomalla tavalla.
Vakuutitte, että jos joku on tietoisesti tottelematon -
Jumalan käskyille, hänen ei tule osallistua ehtoolliselle.
Olen imarreltu tarkkaavaisuudestanne.
Mutta ette kai ole eri mieltä saarnani kanssa?
Päinvastoin. Olen täysin samaa mieltä.
Uskaltaisin sanoa, että olen enemmän samaa mieltä kuin te.
Miten niin?
Uskon, kuten tekin, että kristillinen velvollisuutemme on -
noudattaa käskyjä rakkaudesta Vapahtajaan.
Mutta kun kuulin teidän lausuvan nuo sanat ehtoollispöydän ääreltä -
sain hädin tuskin hillittyä itseäni nousemasta esittämään vastalauseeni
Kuunnelkaa tätä:
Muista pyhittää lepopäivä.
Kuutena päivänä tee työtä, -
mutta seitsemäs päivä olkoon Herran sinun Jumalasi, sapatti.
Tietenkin. Tunnen tuon jakeen hyvin.
Silti te ja seurakuntanne ette noudata tätä käskyä.
Emme noudata... ?
Miten kehtaatte kohdata Vapahtajanne, kun Hän saapuu, -
vaikka ette välitä Hänen selkeästä tahdostaan?
Hän julisti seitsemännen päivän pyhäksi sapatikseen.
Miten voitte tyytyä ensimmäisen päivän viettoon? - Mutta sisar Oakes!
Ensimmäisen päivän, pastori Wheeler, joka on sunnuntai.
Seitsemännen päivän sijaan, joka on lauantai.
Ettekö ymmärrä?
Laumanne paimenena velvollisuutenne - ja etuoikeutenne -
on johtaa seurakuntaa ymmärtämään Herran sapatti niin kuin se on.
Tunnustan, etten ole koskaan ajatellut sitä tuossa valossa.
Ehkä se on tutkimisen arvoinen asia.
Ehkä olemme keskittyneet Herran tuloon tänä vuonna niin, -
että emme ole huomioineet toisia tärkeitä asioita. - Kyllä.
Minun täytyy tutkia ja rukoilla tätä asiaa.
Muuta en pyydäkään.
Olen varma, että totuus tulee teille -
yhtä kirkkaana kuin se on tullut minulle.
Oi, kiitos.
Rachel Oaksin sanat vaikuttivat syvästi Frederick Wheeleriin.
Hänen mielenkiintonsa heräsi.
Hän otti Raamattunsa ja seitsemännen päivän baptistien -
julkaisemia lehtisiä, ja alkoi tutkia tarkasti niitä.
Hän vakuuttui siitä, että seitsemäs päivä, lauantai, oli Herran sapatti.
Wheeler, kuten muutkin milleriläiset, -
oli hyvin pettynyt, kun Kristus ei saapunut vuonna 1844.
Hän ei hylännyt Raamattua, vaikka ei sitä täysin ymmärtänyt.
Hän jatkoi raamatullisten perusteiden etsimistä -
seitsemännen päivän sapatille.
Muut jakoivat kiinnostuksen.
Alkuvuodesta 1845 T. M. Preble -
kirjoitti traktaatin, jossa hän esitti -
vakuuttavia perusteluita sapatin puolesta.
Yksi kiinnostunut lukija oli Joseph Bates, -
eläkkeellä oleva merikapteeni ja Raamatun innokas tutkija.
Joseph Bates luki Preblen julkaiseman materiaalin sapatista,-
helmi-maaliskuussa 1845.
Tutkittuaan Raamattua ja saamaansa materiaalia -
hän oli vakuuttunut siitä, että seitsemäs päivä oli Herran sapatti.
Hän oppi lisää, ja jäi historiaan seitsemännen päivän sapatin -
tärkeimpänä puolestapuhujana, -
mikä johti seitsemännen päivän adventistien kirkkokunnan syntyyn.
Kun opetus seitsemännen päivän sapatista sai jalansijaa -
Amerikassa 1800-luvun puolivälissä, -
samaan aikaan Taiping-kapina pyyhkäisi Kiinan yli.
Maanviljelijät nousivat hallitsevaa mantsudynastiaa vastaan.
Kaikki alkoi Hong Xiuchuanista, -
köyhän maanviljelijän kunnianhimoisesta pojasta.
Hän halusi tulla tärkeäksi henkilöksi, -
joten hän halusi paikan siviilihallinnossa.
Hän ei onnistunut suorittamaan virkamiestutkintoa koskaan.
Jotkut historioitsijat arvelevat, että tämä johtui -
hallituksen ennakkoluuloista maanviljelijöitä kohtaan.
Eräänä päivänä, kun Hong oli poistumassa koepaikalta, -
eräs kiinalainen kristitty ojensi hänelle protestanttisten -
lähetystyöntekijöiden julkaisemia esitteitä.
Hän meni kotiinsa, laittoi ne hyllylle ja unohti ne sinne.
Hong yritti uudelleen läpäistä kokeen.
Epäonnistuttuaan hän sai hermoromahduksen.
Synkkänä ja masentavana aikana hän näki outoja unia.
Kuka vanha mies oli? Mitä hän yritti kertoa?
Kiinalaiset eivät pitäneet unia tärkeinä -
elleivät ne liittyneet selvästi tosielämään.
Hong ei nähnyt sellaista yhteyttä, joten unet hämmensivät häntä.
Eräs ystävä vieraili hänen luonaan sen jälkeen kun -
hän oli nähnyt unet ja oli epäonnistunut kokeessa.
Ystävä sanoi: "Ai, sinullakin on nuo mielenkiintoiset esitteet."
Hong vastasi huomautukseen: "En ole vielä katsonut niitä."
Ystävä sanoi: "Lue ne. Ne kiinnostavat varmasti sinuakin."
Hong Xiuchuan sai esitteistä tietää Raamatusta, -
kaikkivaltiaasta Jumalasta, -
ja Hänen Pojastaan, Jeesuksesta Kristuksesta.
Ja yhtäkkiä unet saivat merkityksen.
Vanha kunnioitettava mies oli Jumala.
Nyt Hong näki maailmankaikkeuden täysin erilaisena -
kuin mitä oli oppinut buddhalaisuudesta.
Hong Xiuchuan uskoi elämänsä tarkoituksen olevan -
perustaa Taiping Tianguo -
- suuren rauhan taivaallinen valtakunta.
Hänen uskonnollinen kiihkonsa iski sorrettuun -
maanviljelijöiden luokkaan ja innoitti 1800-luvun -
suurimpaan kapinaliikkeeseen.
Hong ja hänen seuraajansa julkaisivat ja jakoivat Raamattuja.
He jopa vaativat sotilaitaan opettelemaan ulkoa osia siitä.
Taiping-liikkeen selkeästi kristillisin osuus -
oli 10 käskyn arvostaminen, -
sillä heillä oli 10 sääntöä, -
jotka olivat identtisiä 10 käskyn kanssa.
Taiping-johtajat ottivat neljännen käskyn kirjaimellisesti.
He vaativat viikon seitsemännen päivän viettämistä lepopäivänä.
Koska kiinalaisessa kalenterissa ei ollut seitsenpäiväistä viikkoa, -
heidän oli oltava innovatiivisia.
Aina kuudentena päivänä nostettiin lippu salkoon -
muistuttamaan ihmisiä pyhäpäivän tuloon valmistautumisesta.
"Seitsemäs päivä on taivaan Isän pyhäpäivä.
Sen vuoksi taivaan Isä määräsi sen sapatiksi -
ja nimitti sen jumalanpalveluspäiväksi, -
ikuiseksi muistutukseksi ihmisille, -
että onnellisuus annetaan heille taivaan Isän armosta, -
että he ikuisesti muistaisivat taivaan Isän hyvyyden..."
Hong Xiuchuanin yritykset perustaa -
taivaallisen rauhan suuri valtakunta eivät onnistuneet.
Hän kyllä seuraajineen vapautti -
40 prosenttia valtakunnasta mantsujen vallasta, -
mutta lopulta britit ja muut länsimaalaiset -
auttoivat mantsut jälleen valtaan noilla alueilla.
He murskasivat Hong Xiuchuanin kapinan vuonna 1864.
Samoina vuosikymmeninä, jolloin Taiping-liike taisteli Kiinassa -
Pohjois-Amerikan syrjäisessä kolkassa -
oli käynnissä oma vallankumous.
Se tunnetaan hyvin Alaskan Kobukin jokilaaksossa -
ja sen lähitienoilla.
1800-luvun puolivälissä siellä asui eskimoprofeetta Maniilaq.
Hänestä on kerrottu sukupolvelta toiselle.
Kerran kun Maniilaq oli vielä poika, hän oli tarkistamassa ansojaan.
Hän näki hyvän lepopaikan ja istuutui kaatuneen puunrungon päälle.
Hän kuuli oudon äänen: "Taatagiik."
Taatagiik. Se se ääni oli.
Se tarkoittaa: "isä ja poika, isä ja poika."
Hän tuli samaan paikkaan monta kertaa ja kuuli aina saman äänen.
Ja toisen sanan: "Isrummiqsuqti."
"Älykkyyden lähde. Ajattelun lähde."
Hän kuuli sen moneen kertaan.
Hän kertoi omituisia asioita, -
joten ihmiset epäilivät hänen olevan hullu.
Mutta hän oli viisas. Viisaampi kuin afatkuq - shamaanit.
Joskus hän kertoi oudoista ihmisistä, -
valkoihoisista, jotka tulevat muualta: "He tuovat kirjoja.
Ja ihmiset ymmärtävät niitä. Ja saavat tietää Jumalasta..."
Hän kertoi taivaalla lentävistä laivoista.
Ihmiset menevät airottomiin veneisiin. Siksi häntä pidettiin hulluna.
Shamaanit taisivat pelätä häntä.
Olivat ehkä kateellisia. Hän rikkoi heidän tabujaan.
Kerran Kotzebuessa kaksi heistä halusi päästä hänestä eroon.
Hän sanoi: "Voisin nielaista teidät molemmat." Ei hän sitä tehnyt.
He yrittivät tuhota hänet, kun hän nukkui, -
mutta valo hänessä kirkas ja esti sen.
Toinen asia. Hän puhui levosta seitsemäntenä päivänä.
Hän laittoi leirinsä eteen paalun joka seitsemäs päivä.
Hän sanoi: "Tänä päivänä minä lepään."
Hänelle sanottiin:
"Miksi sinä lepäät? Olet vain laiska, siksi et tee mitään."
Hän sanoi elävänsä Isoisän käskyjen mukaan.
Isoisä tarkoitti Jumalaa. - Kyllä.
Nykyisinkin, yli vuosisata Maniilaqin kuoleman jälkeen, -
hänen sanomansa ja esimerkkinsä vaikutus on säilynyt.
Robert Mulluk, Noorvik Native Community -yhteisön -
toiminnanjohtaja, elää Kobukin jokilaaksossa, -
Maniilaqin kotiseudulla.
Maniilaq meni tuonne ja antoi ennustuksia, -
joiden mukaan tulevaisuudessa eskimot -
pystyisivät lentämään ilmassa jonkunlaisella koneella.
Hän ei tiennyt mikä se oli, mutta istuisimme siinä -
ja lentäisimme ilmassa.
Toisen kerran hän istui veneessä ja sanoi: -
"Jonakin päivänä tulette istumaan veneessä, -
eikä teidän tarvitse tehdä mitään, mutta liikutte kovaa vauhtia."
Tulevaisuuden ennustamisen lisäksi -
Maniilaqia huoletti kansansa arkielämä.
Shamaanien pimeyden voimia peläten -
eskimoilla oli monia kulttuuriinsa nivoutuneita tabuja.
Maniilaq huomasi, että ne vaikeuttivat turhaan heidän elämäänsä.
Hän pyrki heikentämään shamaanien vaikutusvaltaa opettamalla, -
että oli turvallista rikkoa tabuja. Eikä hän ainoastaan puhunut.
Hän näytti esimerkkiä rikkomalla itse niitä julkisesti.
Moneen otteeseen hän todisti, -
että on olemassa shamaaneita suurempi voima.
Shamaanitkin huomasivat sen, kun hän oli tekemisissä heidän kanssaan.
Hän sanoi aina, että hänen viisautensa ja varjeluksensa -
tulee ylhäältä, siltä jota hän nimitti "Isoisäksi".
Isoisä antoi hänelle shamaanit voittavan voiman.
Isoisä näytti mitä on tulossa.
Isoisä kertoi hänelle, miten kansaa piti opettaa elämään ilman pelkoa.
Ja Isoisä opetti lepäämään seitsemäntenä päivänä.
Kertomus Maniilaqista on yksi monista, -
joissa ihmiset ovat oppineet Jumalasta ja sapatista -
lukematta Raamattua tai tapaamatta lähetyssaarnaajia.
Toinen vastaava tulee -
Etelä-Amerikan sademetsien etäisestä kolkasta.
Noin sata vuotta sitten kyläpäällikkö nimeltä Owkwa -
näki hämmästyttävän unen. Unen, joka muutti hänen elämänsä.
Vierailija kertoi Owkwalle monia asioita.
Hän kertoi Jumalasta. Hän kertoi, miten elää terveellisesti -
miten olla puhdas, mitä syödä.
Hän opetti lauluja ja ennustuksia -
ja, tietysti, kertoi sapatista.
Vierailija, jota Owkwa kutsui "Säteileväksi", -
kertoi hänelle myös, että hänen pitäisi odottaa opettajaa, -
joka tulisi hänen kyläänsä musta kirja mukanaan.
Pienessä Paruiman kylässä läntisessä Guyanassa -
tapaamme Owkwan jälkeläisiä.
He muistavat vielä unen ja Owkwan säteilevän vierailijan.
Se näytti Jumalalta.
He uskoivat, että Jumala puhui hänelle.
Unessa joku puhui hänelle. He uskoivat sen olleen Jumala.
Hän kertoi heille sapatista. Että sapatti on pyhäpäivä.
Sapattina ei pitäisi tehdä työtä.
Ei työtä, ei muuta touhua, vain palvoa Jumalaa.
Owkwa sanoi: "Älkää menkö kalastamaan tai maatilalle.
Pysytään täällä ja palvotaan yhdessä Jumalaa sapattina."
Noihin aikoihin oli tapana solmia solmuja naruun -
joka viikko tai joka kuukausi.
Ja joka päivä he avasivat yhden solmun, kunnes tuli sapatti.
Siten he tiesivät, milloin oli sapatti.
Se oli alkeellinen mutta luotettava kalenteri.
Sitä käytettiin vielä monta vuotta myöhemmin, silloin, -
kun yksinäinen lähetyssaarnaaja tuli Owkwan kylään.
Hänellä oli mukanaan Raamattu, musta kirja, -
sellainen kuin Owkwan unessa.
Hän löysi jotakin hyvin erikoista.
Tyypillisen alkukantaisen viidakkokansan sijaan -
kyläläiset olivat puhtaita ja terveitä.
Ja he viettivät uskollisesti sapattia lauantaisin.
Tapa, jota heidän jälkeläisensä edelleen jatkavat.
Seitsemännen päivän sapatilla on erityisen syvät juuret -
Afrikan mantereella?
Lukuisia itsenäisiä kirkkoja on syntynyt Afrikkaan sen jälkeen -
kun protestantit lähetyssaarnaajat saapuivat 1700-luvulla.
Laajalle levinneen sapatinvieton ei pitäisi olla yllättävää.
Sapattikäsitys ilmenee monissa afrikkalaisissa kielissä ja perinteissä.
Kwazulu Natal heimo palvoi jumalaa, -
jonka alkuperää ei pystytty selvittämään.
He palvoivat tätä jumalaa erityisenä päivänä, -
jolloin ei saanut tehdä töitä.
He eivät saaneet korjata satoa.
He eivät saaneet viljellä.
Päivä oli omistettu täysin tuon jumalan palvontaan.
Tuo pyhäpäivä oli lauantai.
Seitsemännen päivän sapatin käsite ja perinne -
on aina kuulunut erottamattomasti ashantikulttuuriin.
Lähes kaikissa Afrikan kulttuureissa -
uskonto tai käsitys jumalasta on oleellinen osa sitä.
Joten kysymys siitä, kuinka kauas taaksepäin -
sapattiperinne ulottuu afrikkalaisilla tai ashanteilla, -
on kysymys, jota ei pitäisi kysyä.
Sikäli kun he tietävät se on aina ollut osa heidän elämäänsä.
Zulujen kielessä lauantai tarkoittaa -
loppuunsaattamisen päivää tai viimeistä päivää.
Minusta on hyvin kiehtovaa, -
että heillä olivat nämä käsitykset sapatista kauan ennen -
eurooppalaisten lähetystyöntekijöiden saapumista.
Lähetystyöntekijät toivat sunnuntainvieton.
Siihen asti kaikki tiesivät, että Jumalalla oli vain yksi pyhäpäivä, -
ja se oli lauantai.
Amerikassa sunnuntai pyhäpäivänä on ollut -
ominaista uskonnolliselle elämälle vuosisatojen ajan.
Yhtäältä, sen oikeanlaista viettoa -
on pidetty edellytyksenä Jumalan siunauksille.
Toisaalta, joistakin -
pyhäpäivän laiminlyöminen on ollut onnettomuuksien kerjäämistä.
Noin vuosikymmen ennen sisällissotaa -
pohjoisamerikkalainen lääkäri, joka vastusti orjuutta, -
päätti käydä itse etelässä katsomassa tilannetta -
ja katseli sitä karsain silmin.
Eräänä sunnuntaina hän oli New Orleansissa.
Häntä järkytti näkemänsä lepopäivänrikkominen.
Oli uhkapelaamista, prostituutiota ja yleistä remuamista.
Seuraavana päivänä syttyi tuhoisa tulipalo, -
mikä oli tavallista 1800-luvulla. Kaupunki tuhoutui.
Hän piti sitä oikeutettuna -
rangaistuksena lepopäivänrikkomisesta.
Ajat muuttuivat, samoin suhtautuminen sunnuntaihin.
Kun teollisuudesta tuli koneistetumpaa, -
ja työlainsäädäntö rajoitti työviikkoa, -
ihmiset alkoivat nauttia vapaa-ajan ylellisyydestä.
Sunnuntai miellettiin entistä enemmän vapaa-ajaksi.
Ja siitä koitui ongelmia!
Ongelmana oli se, että sunnuntaista tuli rahan ansaitsemisen päivä, -
tarjottiin viihdettä ja virkistystä.
Ammattilaispesäpallo, teatterit, huvipuistot -
ja kaikki tällaiset vapaa-ajan aktiviteetit olivat maksullisia, -
ja monet yrittäjät saivat niistä voittoa.
Siten he hyötyivät lepopäivästä.
Uskonnollisten johtajien silmissä -
sunnuntain maallistuminen oli jättiharppaus väärään suuntaan.
Vaikutusvaltaiset tahot vaativat lisää lakeja kaupallisen -
- ja yksilöiden - toiminnan rajoittamiseksi sunnuntaisin.
Esimerkiksi Lord's Day Alliance (Herran päivä allianssi) -
jatkaa edelleen pyrkimyksiä sunnuntain suojelemiseksi.
Lord's Day Alliance uskoo että sapatti-käsite, eli lepopäivä, -
edelsi kaikkia uskonnollisia yhteisöjä, jopa juutalaisuutta.
Herra Jones, ottamatta kantaa siihen mitä sanoitte, kysyisin:
Miten reagoisitte, jos tämä laki olisikin lauantailaki, -
jossa sapatti olisi lauantai, eikä sunnuntai? Kantanne muuttuisi.
Päinvastoin, senaattori. Kaikki omaatuntoa pakottavat lait -
ovat epäkristillisiä ja perustuslain vastaisia.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV