Aiemmin sarjassa Seitsemäs päivä:
Sapatti, lain loistavin päivä, -
on muutettu Herran päiväksi.
Tätä ei ole tehty Kristuksen käskystä, -
vaan kirkon auktoriteetilla.
En välitä siitä pidättekö lauantaisapatin, -
sunnuntaisapatin vai maanantaisapatin...,
mutta jos kunnioitamme Jumalaa ja Raamattua, -
annetaan Hänelle päivä, jonka Hän itse on valinnut, ei toista...
Sarjan Seitsemäs päivä, osa yhdeksän.
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
SEITSEMÄS PÄIVÄ
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta, osa yhdeksän
Tom Miller! Hyvänen aika! Tule sisään.
Märät vaatteet pois ennen kuin palellut kuoliaaksi!
Minulla on kiireellinen viesti kuvernööriltä miehellesi.
Hän ei voi hyvin, Tom, mutta hän varmasti haluaa nähdä sinut.
Tule tänne tulen äärelle.
Roger, herää.
Tom Miller on täällä kuvernööri Winthropin asialla.
Tom Miller, mukava nähdä sinua.
Mikä sinut tuo tänne Bostonista asti tällaisena yönä?
Kuvernööri lähetti minut.
Olen ratsastanut tauotta koko matkan. Asiani on erittäin kiireellinen.
Herra Wintrop halusi varoittaa sinua suuresta vaarasta.
Viranomaiset aikovat lähettää sinut Englantiin.
Kapteeni Underhill miehineen on lähetetty yllättämään sinut.
Ylen korkea-arvoiset tuomarini...
heille ei riitä, että karkottivat minut siirtokunnasta.
Tietävätkö he, että olen sairaana?
Mary, ole hyvä ja anna sitä erikoisteetä.
Tarjoaisin sinullekin, mutta maku on kitkerä.
Opin sen Amerikan villeiltä, -
barbaareilta, kuten kristityt heitä nimittävät.
Vaikka me olemme varastaneet heidän perintömaansa.
Ja me kutsumme heitä barbaareiksi.
Kiitos, kulta. - Tässä sinullekin, Tom.
Näyttää siltä, että he pelkäävät minun piiloutuvan tähän erämaahan -
ja kokoavan armeijan tyytymät- tömistä ja toisinajattelevista.
Tämä on heidän suunnitelmansa tulevaisuudestani.
On sydäntalvi ja he haluavat lähettää minut takaisin Englantiin.
Jospa Englanti tuo mukavaa vaihtelua. Onhan se sivistyneempi.
Sivistyneempikö?
Annas kun kerron, mitä Englantiin palaaminen tarkoittaa.
Se tarkoittaa arkkipiispa William Laudin armollisiin käsiin joutumista.
Muistan hyvin, miten "sivistyneesti" hän tuomitsi -
Alexander Leightonin omantuntonsa seuraamisesta.
Leightonin? - Etkö ole kuullut hänestä?
Niin hieno kristitty kuin voi olla.
Sivistyneessä Englannissa, William Laud -
- "kristillisestä ystävällisyydestään" -
tuomitsi hänet saamaan 36 ruoskaniskua paljaalle selälle, -
korvat leikattiin irti, nenä halkaistiin -
ja kasvot polttomerkittiin.
Sitten kristitty ystävämme pani hänet häpeäpaaluun pakkaseen ja lumeen.
Minun rikokseni ovat kai pahempia kuin hänen.
Minua metsästetään kodistani, perheeni parista.
Koska kannatan vapautta, vapauden evankeliumin saarnaamista.
Koska kannatan oikeutta jokaiselle ihmiselle, myös intiaaneille.
Tom Miller, kiitos kun toit tiedon minulle.
Mene nyt kuvernöörin luokse ja kiitä varoituksesta.
Kerro, etten aio mennä Englantiin.
Aion elää vapaana tässä uudessa maailmassa. Maksoi mitä maksoi.
Mutta, sir ... - Ei vastaväitteitä, poika.
Pärjään kyllä. Tunnen tämän maan paremmin kuin -
kapteeni Underhill, siitä voit olla varma.
Mene nyt. Jumala olkoon kanssasi.
Myös sinun kanssasi.
Kunnon poika tuo Tom.
Mary, tarvitsen ne tavarat, jotka laitoit syrjään minua varten.
Lähden tänä iltana. - Tänä iltana?
Mutta sinä olet sairas. Kuolet tuohon myrskyyn.
Kuolen, jos Underhill saa minut kiinni.
Minun on päästävä kauas ennen kuin hän saapuu miehineen.
Ne tavarat... - Ne ovat tässä.
En tiedä, kumpi on pahempaa.
Se että Underhill saa sinut kiinni vai että kuolet tuonne myrskyyn.
Valitsen mieluummin myrskyn.
Anna ainakin lapsillesi läksiäissuukot.
Heille tulee kova ikävä, niin minullekin.
Älä häiritse heitä. Olette joka hetki ajatuksissani.
Jos Jumala suo, olemme taas pian yhdessä.
Minun on nyt mentävä.
Jos Underhill saa minut kiinni täällä tekin voitte olla vaarassa.
Oli tammikuu 1636 kun Roger Williams lähti kotoaan -
Uuden Englannin talven hyytävään kylmyyteen.
Paollaan hän uhmasi sortovaltaa.
Tämä oli ratkaiseva hetki uskonnonvapauden puolesta.
Sillä oli merkittävä vaikutus -
seitsemännen päivän sapatin historiaan.
Historioitsijat ja elämänkerrat kuvaavat -
Roger Williamsia mieheksi, jolla oli horjumaton vakaumus -
lämmin sydän ja itsepäinen, taivuttamaton tahto.
Hän kannatti intohimoisesti ihmisoikeuksia kaikille.
Hän puhui kirkon ja valtion erottamisen puolesta.
Todella radikaalia maailmassa, -
jossa siviililainsäädäntö ylläpiti uskonnon harjoitusta.
Paettuaan Salemista -
hän matkusti etelään raivaamattoman erämaan poikki -
pysyen hengissä metsän antimilla.
Lopulta hän löysi suojapaikan -
Narragansett Bayssä asuvan intiaaniheimon luota.
Hänen vihollisensa olivat varmasti iloisia päästyään hänestä -
mutta perhe ja ystävät odottivat tietoa -
oliko hän selviytynyt hengissä ankarista talvikuukausista.
Olen pahoillani. Etsin ystävääni herra Roger Williamsia.
Kenties tietäisitte hänestä jotakin.
Hän oli hyvin sairas ja varmasti...
...hänen ystävänsä ovat hoitaneet hänet terveeksi!
Hän voi oikein hyvin! - Herra Williams!
Niin, nuori ystäväni, löysit minut.
Muistaako kuvernööri minut vielä?
Onko uutisia Salemista ja Bostonista? Tule ja istu. Kerro minulle.
Herra Winthrop pyysi minua etsimään sinut.
Hän toivoo, että kaikki on hyvin.
Vaimonne pyysi kertomaan, että hän ja tyttärenne voivat hyvin.
Hän toivoo näkevänsä sinut pian.
Minä voin hyvin, kiitos Jumalan ja punanahkaisten ystävieni.
Saan pian palan vapauden maata, jonka olen reilusti ansainnut.
Vapautta. Riistämättömiä oikeuksia.
Hallitusvalta ei puutu hengellisiin asioihin.
Onko sinusta omituista vaatia vapautta kaikille ihmisille?
Bostonin puritaanit käyttävät miekkaa uskontonsa valvomiseksi.
Mutta uskonnon pakottaminen haluttomalle käännynnäiselle -
on vain sielun raiskaamista.
Miekalla voi pakottaa kokonaisen kansan -
teeskentelemään jonkinlaista muodollista uskonnollisuutta.
Mutta se on arvotonta Jumalan silmissä.
Vain Hengen miekka voi -
hallita oikealla tavalla omantunnon asioissa.
Kerro kuvernöörille, että minun on toimittava omantuntoni mukaan.
Tulen saamaan vapaan maan, jossa ihmiset voivat elää -
ja palvella Jumalaa omantuntonsa mukaisesti.
Ja kerro Marylle, että hän pääsee pian luokseni.
Ikävöin häntä ja lapsia hyvin paljon.
Nuorimpani nimi on Freeborn, -
vapaana syntynyt, ja juuri sitä hän on.
Olen päättänyt, että hän saa varttua vapaassa maassa.
Valmistan perheelleni paikan jossa saa oikeasti olla vapaa.
Mutta sinulla on varmasti hurja nälkä.
Maa-alueesta, jonka Roger Williams hankki rehellisellä työllä -
Narragansett heimolta, tuli turvapaikka -
siirtokuntien pakkouskontoa vastustaville.
Hänen näkynsä yksilönvapaudesta elää -
hänen perustaman Rhode Islandin siirtokunnan perustuskirjassa.
Näin siinä sanotaan: -
"Ketään tässä siirtokunnassa ei tulla koskaan tämän jälkeen -
ahdistelemaan, rankaisemaan, vaientamaan tai kuulustelemaan -
minkään uskontoon liittyvien eroavaisuuksien vuoksi..."
Ja mielipide-eroja oli monia, -
esimerkiksi viikoittaisesta pyhäpäivästä.
Roger Williamsin kirjeenvaihdosta käy ilmi, -
että hän käsitti lauantain olevan raamatullinen sapatti.
Hänen Rhode Island siirtokuntansa tarjosi hedelmällisen ja suojatun -
maaperän seitsemännen päivän vieton siemenille Amerikassa.
Uutiset uudesta radikaalista siirtokunnasta -
herättivät laajalti kritiikkiä Englannissa.
Mutta lupaus vapaudesta uskonnolliselta hirmuvallalta -
kiehtoi monia, ja he olivat valmiita uhmaamaan -
merta ja erämaata vapautta tavoitellessaan.
Laivoihin nousseiden joukossa oli baptistipariskunta Tewkesburistä, -
Stephen ja Ann Mumford.
He veivät seitsemännen päivän sapatin Uuteen maailmaan.
Vuonna 1665 Stephen ja Ann Mumford tulivat Rhode Islandille.
Todennäköisesti siksi, että siellä oli baptistikirkkoja -
ja ainoa siirtokunta, jossa oli täydellinen uskonnonvapaus.
Taloudelliset syyt saattoivat myös vaikuttaa. Mumford oli liikemies.
Hän menestyi myöhemmin. Tämä oli vilkas kauppasatama.
Joulukuussa 1671 Mumfordit ja joukko muita perustivat -
ensimmäisen seitsemännen päivän baptistiseurakunnan Amerikkaan.
Ryhmä kukoisti Rhode Islandin suojatussa ympäristössä.
Kun ryhmäläiset uskaltautuivat kotisiirtokunnan ulkopuolelle, -
he kohtasivat vaikeuksia.
Esimerkiksi Connecticutissa Newportin kirkon jäseniä -
sakotettiin, jopa vangittiin, sunnuntaina työskentelemisestä.
He pitivät lepopäivänään sapattia -
ja tällä tavoin valtio ahdisteli heitä toisinajattelemisesta.
Varhaiset seitsemännen päivän baptistit -
huomasivat sapatinviettonsa aiheuttavan -
ristiriitoja kaikissa sunnuntaita viettävissä yhteisöissä.
Heidän ratkaisunsa oli muuttaa laajenevalle rajaseudulle.
Seurakuntia perustettiin useinkin ennen asumattomalle seudulle, -
koska oli helpompaa löytää asumatonta maata, -
jonne perustaa kaupunki, seurakunta -
tai muita laitoksia, jotka edistivät sapatinviettoa -
ja yleistä uskonnonvapautta. Ja tätä tapahtui läpi maan.
Vuoteen 1900 mennessä seurakuntia oli Kaliforniassa saakka.
Vuosien kuluessa vaikeuksien välttäminen tuli aina vain -
vaikeammaksi seitsemännen päivän baptisteille.
Rajaseudun alueista muodostui valtioita -
ja jotkut niistä säätivät sunnuntailakeja.
Siitä koitui valitettavia, jopa traagisia seurauksia.
Se taisi olla vuonna 1885.
He tulivat Ohion suunnalta, he kaksi.
Rouva oli vielä teini-ikäinen.
He olivat menneet juuri naimisiin ja tulivat asumaan luvattuun maahan.
Danfield, se taisi olla heidän nimensä.
Mies oli John, naisen nimeä en tainnut kuullakaan.
Sievä hän oli... ja ahkera, teki töitä raskaana ollessaankin.
Heillä oli maata lähellä valtion rajaa, nelisen mailia kaupungista.
Oli hevonen, pari lehmää, he tekivät siitä oikein mukavan paikan.
Heillä oli soma mökki ja hyvä kaivo.
Ensimmäisenä vuonna he kasvattivat oikein kivan puutarhan.
Useimmat täällä ovat uskonnollisia.
He olivat seitsemännen päivän baptisteja, -
jotka pitävät lauantaita sunnuntain sijaan.
He asuivat niin kaukana kaupungista, -
etten ajatellut heidän uskontonsa vaivaavan ketään.
Mutta heillä oli asiat sekaisin.
Eivät tehneet työtä lauantaina. Kutsuivat sitä sapatiksi.
Ja sunnuntaita pitivät arkipäivänä, kun muut menivät kirkkoon.
Kaikki meni hyvin, kunnes eräs ilkeä kansalainen -
teki valituksen suurelle valamiehistölle.
Siis suurelle valamiehistölle!
Minä en nähnyt siihen syytä, mutta porukat sanoivat, -
että John häpäisi Herran päivää joka viikko.
Hän toimi vain niin kuin ajatteli Jumalan haluavan, -
mutta ei sillä ollut merkitystä.
Suuri valamiehistö tuomitsi hänet oikeudenkäynnissä.
Hänen oli heti joko maksettava sakko tai mentävä vankilaan.
Sillä nuorella kaverilla oli selkärankaa.
Hän päätteli, että koska tämä on vapaa maa, -
hänellä olisi uskonnonvapaus. Hän kieltäytyi maksamasta.
No, sheriffin apulaiset raahasivat hänet saman tien vankilaan.
Vaimo jäi yksin vasta muutaman viikon vanhan vauvan kanssa.
Oli paha joutua vankilaan, huolissaan vaimosta ja vauvasta.
Mutta vaimolla oli pahempaa.
Hänellä ei ollut ketään tukenaan.
Joskus joku kaupungin naisista tuli käymään, -
mutta enimmäkseen hän oli yksin.
Joka päivä hän odotti näkevänsä miehensä, tulevan kotiin.
Kertovat, että hän istui portinpielessä tuntikausia vauva sylissään.
Muutama viikko kului sillä tavalla. Sitten vauva sairastui.
Sitten kuulimme, että pikku reppana oli kuollut -
äitinsä käsivarsille.
Oli surullista nähdä hänen ja muutaman kaupunkilaisen -
laskevan pienen käärön maan uumeniin.
Mies oli vankilassa eikä voinut lohduttaa häntä.
Eikä hän itsekään saanut lohdutusta.
Nuori vaimoparka kuihtui silmissä sen jälkeen.
Itki yksinään yö toisensa jälkeen.
John istui rangaistuksensa loppuun ja hänet päästettiin menemään.
Hän ryntäsi kotiinsa.
Hän oli niin odottanut näkevänsä taas vaimonsa.
Mutta kun hän pääsi perille, naapurit kantoivat jotakin.
Se oli arkku.
Vaimon arkku. Hän oli sairastunut.
Jos minulta kysytään, murtunut sydän tappoi hänet.
Mies ei sanonut sanaakaan, kun hän seurasi heitä hautausmaalle -
ja katsoi, kun he hautasivat hänen vaimonsa pienen vauvansa viereen.
Ja hän heittäytyi maahan ja itki, kunnes kyyneleet loppuivat.
Hän ei jättänyt hyvästejä juuri kenellekään, kun hän läksi pois.
Hänestä ei ole sen jälkeen kuultu.
Toivottavasti hän on löytänyt paikan, jossa voi elää vapaasti.
Seitsemännen päivän baptistit ohella muutkin -
siirtyivät rajaseuduille uskonnollisista syistä.
Nuori saksalaispakolainen Conrad Beisel etsi uutta asuinpaikkaa.
Hän saapui Pennsylvaniaan 1720 etsimään rauhallista paikkaa, -
jossa voisia kokea Jumalan läsnäoloa.
Philadelphian lähistön kaupungeissa oli liikaa häiritseviä asioita.
Joten hän siirtyi länteen erämaahan, -
Cocalico-virran rannoille, nykyiseen Ephrataan.
Useat ystävät seurasivat häntä sinne, -
ja yhdessä he muodostivat tiiviin hengellisen yhteisön, -
Ephratan luostarin.
Beisel johti laumansa hengellistä elämää -
neuvoen heitä opin ja kristillisen elämän suhteen.
Hän kirjoitti satoja hymnejä heidän jumalanpalveluksiinsa, -
hymnejä, joita maailmankuulu Ephrata Cloister Chorus -kuoro -
nykyisinkin laulaa.
He olivat työteliäitä ja ahkeria.
He pystyttivät lujia rakennuksia, istuttivat kasvi- ja puutarhoja -
ja pitivät yllä menestyksekästä painotoimintaa.
Elämä rajaseudulla oli fyysisesti uuvuttavaa, -
ja se antoi erityisen merkityksen viikoittaiselle lepopäivälle, -
lauantaille, seitsemännelle päivälle.
Beisel kuvasi sapattinäkemyksiään -
tutkielmassa, jonka hän kirjoitti vuonna 1728, -
Mystyrion Anomias eli "laittomuuden salaisuus".
Tutkielmassaan hän kuvaa sapattia Jumalan armon lahjana, -
joka vapauttaa ihmiset työstä kerran viikossa.
Sapattina Beisel ja hänen toverinsa -
söivät leipää ilman työntekoa ja raadantaa.
Viikon muut kuusi päivää olivat ehdottomasti työpäiviä.
Tämä vei Beiselin yhteisön ristiriitaan -
Pynnsylvanian sunnuntailakien kanssa.
1730 Ephratan yhteisöä syytettiin sunnuntailakien rikkomisesta.
Jotkut veljistä pidätettiin ja vietiin Lancasterin vankilaan.
Vaikka Beisel seuraajineen -
oli eri linjalla ympäröivän yhteiskunnan kanssa, -
he pitäytyivät seitsemännen päivän sapatin vietossa.
Se ei ollut ainoastaan lepopäivä.
Heille se oli päivä, joka edusti ikuisuutta.
Hänen näkemyksensä Kristuksen takaisintulosta ja -
tuhannesta vuodesta oli toivo ikuisesta sapatista.
Joka viikko, kun heidän yhteisönsä vietti sapattia, -
he kaipasivat Kristuksen paluuta ja ikuista levollisuutta.
Kuten Beisel, Nicholas Ludwig von Zinzendorf syntyi Saksassa.
Hän oli kreivi aatelisperheestä.
Hän oli nuoresta asti herkkätuntoinen ja harras.
19-vuotiaana hän näki eräässä galleriassa Düsseldorfissa -
maalauksen, joka muutti hänen elämänsä pysyvästi.
Kuvassa oli Jeesus ristillä, piikkikruunu päässään.
Maalauksen alla olivat sanat:
"Kaiken tämän olen tehnyt sinun puolestasi.
Mitä sinä olet tehnyt minun puolestani?"
Kreivi Zinzendorf omisti loppuelämänsä -
tuohon kysymykseen vastaamiseen.
Vuonna 1722 hän antoi pakolaisjoukon -
asettua mailleen itäisessä Saksassa.
He olivat jäännös moravialaisesta uskonnollisesta liikkeestä, -
jonka juuret juonsivat Jan Husin opetuksiin.
Hus kuoli marttyyrina noin 300 vuotta aiemmin.
Vaikka Zinzendorf oli ollut koko ikänsä luterilainen, -
hän edisti moravialaisissa hengellistä herätystä.
Hän valoi heihin uutta uskoa ja innosti uusiin visioihin.
Lopulta hänestä tuli elpyneen Moravian kirkon piispa.
Zinzendorfilla oli näky, miten sanoma Kristuksen rakkaudesta -
voitaisiin kertoa koko maailmalle.
Vuodesta 1732 hän lähetti eri puolille maailmaa moravialaisia -
lähetystyöhön, viemään evankeliumia yli kulttuurirajojen.
Yhdeksän vuotta myöhemmin, 1741 -
Zinzendorfin lähetystyöntekijöitä saapui itäiseen Pennsylvaniaan -
aloittamaan työtä Amerikan intiaanien parissa.
He perustivat Bethlehemin kaupungin, -
ja hieman sen jälkeen kreivi itse saapui -
auttamaan lähetystyössä ja yhteisön järjestäytymisessä.
Nicholas Zinzendorfin ajatus oli, että -
Amerikan alkuperäisväestö oli Israelin 10 kadonnutta heimoa.
Näin ollen tullakseen tosi kristityksi -
heidän oli ymmärrettävä myös juutalaista perintöä, -
johon kuului myös sapatinvietto.
Zinzendorf itse vietti raamatullista sapattia lepopäivänä työstä -
ja viettääkseen aikaa Jumalan ja muiden uskovien seurassa.
Hän suositteli sitä myös moravialaisille Bethlehemissä.
He olivat yksimielisiä todeten, että "sapattia tulee viettää -
hiljaisuudessa ja läheisessä yhteydessä Vapahtajaan..."
Zinzendorfin mielestä lauantai- sapatti oli varsinainen lepopäivä.
Kun he alkoivat valmistaa itseään siihen henkisesti, -
kuten Zinzendorf kirjoitti kerran, Jumalan tekisi heissä työtään.
Sunnuntai oli Englannin lain tukema virallinen sapatti, -
ja moravialaiset viettivät molempia.
Mutta näyttää siltä, että Zinzendorf itse -
ei välttämättä pitänyt sunnuntaita lepopäivänä.
Kesällä 1742 hän lähti kiertämään intiaanilähetyksen toimipaikoille.
Eräänä sunnuntaina hän leiriytyi seurueineen -
lähelle Hurleytä New Yorkissa.
Siellä paikallisia arvohenkilöitä tuli heidän luokseen.
Kreivi Zinzendorfia tämä häiritsi, hän kirjoitti uutta laulua.
Niinpä hän ei antanut vierailijoilleen -
heidän mielestään riittävästi huomiota.
Yksi näistä arvohenkilöistä, totesi olevansa rauhantuomari, -
aika tuohtuneena huomautti, että kreivi näytti olevan -
kovin kiireinen sunnuntai-iltapäivänä.
Seuraavana päivänä hän haetti Zinzendorfin seurueen oikeuteen -
ja antoi heille 18 shillingin sakot sapatinrikkomisesta.
Seuraavalla kerralla sarjassa Seitsemäs päivä:
Muista pyhittää lepopäivä.
Kuutena päivänä tee työtä, -
mutta seitsemäs päivä olkoon Herran, -
sinun Jumalasi, sapatti.
Tietenkin. Tunnen tuon jakeen hyvin.
Miten voitte tyytyä ensimmäisen päivän viettoon?
Mutta sisar Oakes...
Ensimmäisen päivän, pastori Wheeler, joka on sunnuntai.
Seitsemännen päivän sijaan, joka on lauantai.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV