Aiemmin sarjassa seitsemäs päivä:
Olen Charles Dellon, lääkäri ja Ranskan kansalainen.
Miksi olen täällä - inkvisition vankina?
En ole harhaoppinen.
He haluavat minun tunnustavan, mutta tunnustaa mitä?
Sarjan Seitsemäs päivä osa kahdeksan.
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
SEITSEMÄS PÄIVÄ
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta, osa kahdeksan
Naulatessaan 95 teesiä Wittenbergin katedraalin oveen -
Martti Luther ei aikonut kääntää kristillistä maailmaa ylösalaisin.
Jotkut asiat vain piti muuttaa -
roomalaiskatolisessa kirkossa, hänen kirkossaan.
Mutta Luther sytytti tulen, jota kukaan ei voinut sammuttaa.
Tunnemme sen protestanttisena uskonpuhdistuksena.
Se korosti Pyhään Raamattuun luottamista.
Luther piti Jumalan Sanaa suurimpana -
ihmiskunnan saamana aarteena.
Hän halusi, että Raamattu käännetään kansankielelle, -
niin että tavalliset ihmiset voisivat lukea sitä ja hyötyä siitä.
Raamattu oli keskeinen Martti Lutherille ja hänen kollegoilleen.
Se oli totuuden ja kaikkien oppien mittapuu.
Heidän mottonaan oli "sola scriptura" - yksin Raamattu.
Lutherille -
Raamattu oli ainoa uskon ja sen harjoittamisen auktoriteetti.
Se kyseenalaisti kirkon traditiot. Tai voisimme sanoa sen näin:
Lutherille Raamattu oli mittapuu, -
jolla kirkon traditioita tuli mitata.
Protestanttinen uskonpuhdistus oli protestiliike -
roomalaiskatolista instituutiota ja monia sen opetuksia vastaan.
Siitä seurasi uusien seurakuntien ja kirkkojen sikiäminen.
Olisi voinut käydä toisin jos roomalaiskatolinen kirkko olisi -
järjestänyt kirkolliskokouksen -
pohtimaan uskonpuhdistajien kysymyksiä, mutta -
kokouskutsut tuntuivat kaikuvan kuuroille korville.
Fil.tri John O'Malley, jesuiitta- historioitsija, kertoo syyn.
Clement VII oli paavina 1523-1534 ja hän pelkäsi kirkolliskokousta, -
koska hän pelkäsi sen laittavan hänet pois viralta.
Se oli ehkä aiheeton pelko, mutta siitä huolimatta -
hänelle todellinen pelon aihe.
Paavi ei ollut ainoa, joka ei halunnut kirkolliskokousta.
Ranskan kuningas vastusti sitä puhtaasti poliittisista syistä -
ja lopulta Englannin kuningaskin esitti vastalauseensa.
Paine kokouksen järjestämiseksi kasaantui, kunnes -
vuonna 1545 katoliset johtajat matkustivat Trenton kaupunkiin, -
Pohjois-Italian Alppien juurelle.
18 vuoden ajan Trenton konsiili -
kamppaili kriittisimpien pulmien parissa -
mitä roomalaiskatolinen kirkko on koskaan kohdannut.
Ensimmäinen varsinainen aihe oli auktoriteettikysymys.
Eli mikä oli Raamatun rooli ja toisaalta kirkon traditioiden rooli.
Gaspare de Fosso, Reggio Calabrian arkkipiispa -
vahvisti kirkon perinteisen kannan moittiessaan prostestantteja -
katolisen kirkon ylimmän vallan hylkäämisestä.
Tämän ajan harhaoppiset yrittävät tehdä lopun -
kirkon auktoriteetista.
He väittävät tekevänsä Pyhästä Raamatusta uskonsa perustan.
Mutta kirkolla on valta Raamatun yli.
Kirkko kiinnittää huomiomme Raamattuun -
ja julistaa sen jumalalliseksi -
ja selittää tunnollisesti, silloin kun sitä on vaikea ymmärtää.
Trenton konsiili päätti, että kirkon auktoriteetti -
lepäsi ei vain Raamatun, vaan myös niin kutsutun tradition varassa.
Traditio on periytyvää auktoriteettia, -
apostoleilta tulevaa uskoa, -
joka oli kuin kaksoistukipilari Raamatun rinnalla, -
tukien katolisen kirkon oikeutta opettaa auktoriteetilla.
Trenton asetus, tästä auktoriteettikysymyksestä -
alkaa toteamalla että kirkon usko ja toiminta perustuvat -
Kristuksen ja apostolien opetukseen ja puheisiin.
Ne ovat periytyneet meille kahdella tavalla:
kirjallisena traditiona, eli Raamattuun kirjoitettuna, -
ja kirjoittamattomana traditiona joka polveutuu apostolien ajoista.
Katoliset ajattelivat, että Kristus itse -
perusti piispakeskeisen kirkkojärjestelmän.
Kun piispojen eteen tuli Raamatun tulkintakiistoja, -
heidän oli otettava huomioon piispojen ja konsiilien päätökset -
edellisiltä vuosisadoilta päätöstä tehdessään.
Se oli traditiota. Traditiosta tuli linssi, jonka läpi piispat katsoivat -
päättäessään Raamatun tulkinnasta.
Tämä perustavanlaatuinen näkemys erottaa edelleen Rooman kirkon -
suurimmasta osasta protestanttista maailmaa.
Vahvistamalla kirjoittamattoman tradition auktoriteetin -
konsiilissa olleet piispat vahvistivat -
monia ei-raamatullisia opetuksia ja tapoja.
Tässä asetuksessa konsiili ei luettele mitään niistä.
Mutta tiedämme keskusteluista, että esillä oli esimerkiksi lapsikaste.
Mistä se löytyy Raamatusta?
Silti se on vakiintunut kristillinen käytäntö.
Uskontunnustuksessa opetetaan, että Kristus astui helvettiin.
Ei kovin selvää, mistä tämä löytyy Uudesta testamentista.
Entä sunnuntainvietto? Sitä ei löydy Uudesta testamentista.
Miten muutettiin jumalanpalveluspäivä lauantailta sunnuntaille?
Trenton konsiilin roomalaiskatolisille piispoille vastaus oli selvä.
Sapatti, lain loistavin päivä, on muutettu Herran päiväksi.
Tätä ei ole tehty Kristuksen käskystä -
vaan kirkon auktoriteetilla.
Anabaptistit - siinä on nimi, joka sai 1500-luvulla -
sekä katolisten että protestanttien veren kiehumaan.
He saivat nimensä, koska eivät uskoneet lasten kastamiseen.
Ja lapsikaste oli sen ajan kristittyjen yleinen käytäntö.
Anabaptistit uskoivat, että kaste oli vain aikuisille, -
jotka ymmärsivät ja hyväksyivät evankeliumin sanoman.
Anabaptistiliikkeen alusta alkaen, vuodesta 1525, -
sekä katoliset että protestanttiset viranomaiset -
pitivät liikettä uhkana valtion yhteiskuntajärjestykselle.
Anabaptistit kielsivät kirkolla tai valtiolla -
olevan mitään määräysvaltaa ihmisen omantunnon yli.
He opettivat, että tavallinen kansa voi ymmärtää Raamattua itse.
Kirkon ei tarvitse tulkita sitä.
Ja ainoa tosi kirkko on Uuden testamentin kuvaama seurakunta, -
Jeesuksen ja apostolien seurakunta.
Tämä poikkesi täysin roomalais- katolisesta näkemyksestä -
ja oli paljon radikaalimpaa kuin useimpien protestanttien näkemys.
Anabaptistit pitivät herätysliikettään yrityksenä -
palauttaa oikea seurakunta Kristuksen opetusten perustalle, -
sekä varhaisseurakunnan mallin mukaiseksi, -
kuten Apostolien teoissa on kuvattu.
Jotkut historioitsijat pitävät Andreas Bodenstein von Carlstadtia -
anabaptistiliikkeen edeltäjänä.
Hän oli Martti Lutherin ystävä ja työtoveri, -
mutta ystävyys päättyi teologisiin erimielisyyksiin.
Luther hyväksyi kaiken, mitä Raamattu ei torjunut tai kieltänyt.
Carlstadt sen sijaan hyväksyi vain, mitä Raamattu erityisesti opetti, -
eikä mitään muuta.
Tutkittuaan Raamattua Carlstadt -
päätyi raamatulliseen sapattiin ja sen hengelliseen merkitykseen.
Näin hän sanoo: "Sapatilla on kaksi tarkoitusta;
kuuliaisuudesta Jumalalle meidän täytyy levätä -
ja rukoilla Jumalalta pyhyyttä ja odottaa saavamme sitä.
Lepo toteutuu, kun ihminen tunnustaa, että pyhyys -
ei tule mistään muusta lähteestä kuin Kristuksesta, -
ja että meidän on oltava pyhiä niin kuin Jumala on pyhä."
Puhuessaan sapatista hän tarkoittaa eräänlaista sisäistä sapattia -
vastakohtana ulkoiselle sapatille.
Hän on kiinnostuneempi sisäisestä sapatista, -
mikä tarkoittaa Jumalan lepoa minussa.
Sitä voisi kutsua sisäiseksi pyhitykseksi.
Se on hänen suurin kiinnostuksensa kohde.
Ja ulkoisen sapatin pitäisi auttaa -
saavuttamaan sisäinen sapatti.
Toisin kuin Carlstadt, Luther ja muut uskonpuhdistajat -
eivät pitäneet raamatullista sapattia oleellisena kristityille.
He kannattivat sunnuntaita, -
ei uutena sapattina, vaan Kristuksen ylösnousemuspäivänä.
Mutta Carlstadt uskoi sunnuntainvieton -
olevan vain ihmiskeksintöä.
Eikä hän ollut ainoa, joka ajatteli niin.
Anabaptistisaarnaajat,
Oswald Glaidt ja Andreas Fischer, olivat samaa mieltä.
Lukiessaan Raamatun alusta loppuun, -
he eivät löytäneet yhtään ennakkotapausta, -
ei mitään määräystä tälle muutokselle, -
lauantailta sunnuntaille jumalanpalveluspäivänä.
Silesiassa, Lounais-Puolassa -
Glaidt ja Fischer alkoivat saarnata ja opettaa -
seitsemännen päivän sapattia.
Se oli vahvaa anabaptistien aluetta ja he menestyivät hyvin -
perustaessaan sinne sapatinviettäjien ryhmiä.
He vakuuttivat kuulijansa -
selkeillä, loogisilla perusteluillaan kuten näillä:
Kymmenen käskyä on moraalilain perusta.
Sen vuoksi sapatti, neljäs käsky, -
on osa moraalilakia, jota kristittyjen tulee noudattaa.
Ei ole vain 8 tai 9, vaan 10 käskyä.
Emme voi sanoa, että joitakin on noudatettava -
ja jotkut niistä voidaan unohtaa.
Jeesus itse vietti sapattia.
Apostolit ja varhaiset kirkkoisät opettivat -
seitsemännen päivän sapatin pitämistä.
Paavi Victor ja keisari Konstantinus -
määräsivät sunnuntainvieton kirkossa.
Toisaalta, Jumala itse määräsi sapatinvieton.
Meidän tulisi pitää sapattia rakkaudesta Jumalaan.
Kumpikaan, Glaidt tai Fischer, ei kuollut luonnollisesti.
Glaidt pidätettiin, vietiin Wieniin -
vangittiin, kidutettiin ja lopulta hukutettiin Tonavaan.
Se oli tyypillinen anabaptistin kohtalo.
Fischerin tarina oli hieman erilainen.
1529 Andreas Fischer ja hänen vaimonsa ilmaantuvat Slovakiaan -
saarnaamaan kaivosmiehille.
Sen vuoksi heidät pidätettiin ja vietiin Tschitschvan linnaan.
Pidätys tapahtui toukokuussa. Heidät pidettiin tyrmässä elokuuhun, -
jolloin oli jonkunlainen oikeudenkäynti.
Molemmat tuomittiin kuolemaan, -
vaimo hukuttamalla ja Andreas Fischer hirttämällä.
Vaimo todellakin hukutettiin.
Andreas Fischerin teloittaminen oli kokonaan toinen juttu.
Hänet kyllä hirtettiin - linnan torniin.
Hän roikkui narunpäässä tuntikausia, mutta ei kuollut.
Köysi ehkä katkesi. Ystävät ehkä leikkasivat köyden poikki.
Ei ole tarkkaa tietoa, miten se tapahtui.
Selvää on kuitenkin, että Andreas Fischer pelastui.
Fischerin mysteerisen, tai jopa yliluonnollisen pakenemisen -
jälkeen hän jatkoi työtään -
toiset kymmenen vuotta kiertävänä saarnaajana.
Hän ilmestyi välillä Moraviaan, välillä Bohemiaan, -
välillä Slovakiaan, ja hänellä näytti olevan rinki, -
jota hän matkusti seuraavat kymmenen vuotta.
Vuonna 1540 Andreas Fischer otettiin kiinni ja raahattiin -
Krashnahorkan linnaan nykyiseen Etelä-Slovakiaan.
Nyt ei ollut oikeudenkäyntiä, ei pakoa, eikä eloonjäämistä.
Ilmeni, että ihmiset viettivät seitsemännen päivän sapattia -
eri puolilla laajaa aluetta 1400-, 1500- ja 1600-luvuilla.
Olemme jo maininneet Venäjän, Etiopian, Espanjan ja Intian.
Mutta löytääksemme erikoisimmat esimerkit, menemme Englantiin.
Siellä kuningas Henry VIII oli ottanut roomalaiskatoliselta -
kirkolta koko kirkollisen järjestelmän.
Hän vei katedraalit ja luostarit.
Hän vei kirkon hierarkian, papit ja piispat kaikilta tasoilta.
Hän vei kaiken ja loi oman versionsa -
kansallisesta protestanttisesta kirkosta, Englannin kirkon.
Kahdeksan ihmistä kuoli ja monia haavoittui, -
kun katsomo romahti Paris Gardensissa -
Lontoon ulkopuolella tammikuussa 1583.
Oli sunnuntai-iltapäivä, -
ja väkijoukko oli kerääntynyt katsomaan karhunrääkkäystä.
Karhunrääkkäykset olivat hirveitä ja epäinhimillisiä näytöksiä, -
ihmiset hurrasivat, kun raivoisat koirat -
hyökkäsivät kahlittujen karhujen kimppuun.
Se oli suosittua viihdettä 1500-luvun Englannissa.
Kuningatar Elizabeth oli sen ihailija.
Oliko Paris Gardensin tragedia -
merkki Jumalan vihasta yhteiskuntaa vastaan, -
joka häpäisi pyhän sapatin?
Niin puritaanisaarnaajat ajattelivat.
Puritaanit olivat Englannin kirkon jäseniä.
He pyrkivät eroon epäraamatulli- sista käytännöistä ja opetuksista.
Yhä useammat englantilaiset pystyivät nyt lukemaan Raamattua, -
joten heille oli helpompaa huomata eroavuudet:
Miksi teemme näin, kun Raamatun mukaan pitäisi tehdä noin?
Nimi puritaani tulee heidän halustaan puhdistaa (engl: purify) kirkko.
Englannin kirkko, anglikaaninen kirkko, -
muistutti paljon katolista kirkkoa.
Uskonpuhdistuksen teologiaa oli jonkun verran, -
mutta katolisen kirkon muoto ja sisältö oli säilynyt.
Puritaanien mielestä uskonpuhdistus oli kesken Englannissa.
Joten puritaanit jyrisivät sapatinrikkojia vastaan, -
uhkapelureita ja teatterissakävijöitä vastaan.
Taistelu oli työläs William Shakespearea -
ja hänen näytelmiään vastaan.
Useimmat puritaanien argumentit puolesta -
eivät koskeneet sapattia laisinkaan.
Kyse oli tiukemmasta sunnuntain vietosta.
Oli kuitenkin muutamia, -
jotka vaativat uskonpuhdistusta oikean sapatin suhteen -
- paluuta Raamatun sapattiin.
Heitä kutsuttiin seitsemännen päivän miehiksi.
Yksi seitsemännen päivän miesten ensimmäisistä sankareista -
oli nainen, Dorothy Traske.
Hänen aviomiehensä, John Traske, oli puritaani, -
joka pidätettiin 1617 ihmisten yllyttämisestä -
seitsemännen päivän pyhittämiseen.
Hän peruutti sapattinäkemyksensä elinkautisen vankeuden uhan takia.
Mutta Dorothy oli lujempaa tekoa.
Hän meni vankilaan sapattikäsitystensä vuoksi -
ja pysyi siellä kuolemaansa asti.
Vuonna 1628, -
anglikaanipappi Theophilus Brabourne -
tuotti ensimmäisen englanninkielisen kirjan, -
jossa vaadittiin seitsemännen päivän sapatin viettoa.
Kirja Keskustelu sapatin päivästä loi teologisen pohjan liikkeelle, -
joka on jatkunut, muodossa tai toisessa 2000-luvulle saakka.
Meidän on pidettävä seitsemäs päivä, -
luomisen sapatti, pyhänä.
Jos voitte osoittaa Raamatusta, -
että on joku muu seitsemäs päivä, -
kuin meidän lauantaimme, viikon viimeinen päivä, -
sitten minut voi ehkä saada uskomaan, -
että neljäs käsky tarkoittaa jotakin muuta -
seitsemättä päivää kuin lauantaita.
Brabourne perusteli sapattia sillä, -
että Raamattu on ylin auktoriteetti.
Hän vakuutti, että lauantai on viikon seitsemäs päivä, -
viikon, jonka Jumala antoi luomisen yhteydessä -
ja Kymmenen käskyn seitsemäs päivä.
En välitä siitä pidättekö lauantaisapatin, -
sunnuntaisapatin vai maanantaisapatin...,
mutta jos kunnioitamme Jumalaa ja Raamattua, -
annetaan Hänelle päivä, jonka Hän itse on valinnut, ei toista
Hän puhuu järkeä.
1660 Brabourne julkaisi lentolehtisen, -
jossa väitettiin, että lauantai/sunnuntai -kiista -
oli tuon ajan suurin ristiriita Englannin kirkossa.
Hänen harras toiveensa oli, että koko Englannin kirkko -
kääntyisi sunnuntainvietosta -
seitsemännen päivän sapatin viettoon.
Brabournen pääkorostus sapatin suhteen oli Raamatun sanassa.
Luomisesta Kymmeneen käskyyn, -
Jeesuksen opetuksiin ja toimintaan, -
ja ensimmäisen vuosisadan apostoleihin -
- päivässä ei tapahtunut muutosta.
Hän päätteli, että tulisi palvoa Jumalaa -
seitsemännen päivän sapattina.
Brabournen sapattiteologia oli erittäin Kristus-keskeinen.
Sen lisäksi, että hän piti sapattia -
luomisen muistomerkkinä, -
hän piti sitä myös Kristuksen lunastustyön merkkinä.
Kirkon virallinen kanta oli, -
että neljäs käsky kuului seremonialakiin, -
jonka Kristuksen ristinkuolema teki tyhjäksi.
Brabourne nimitti päättelyä hirviömäiseksi sekasotkuksi, -
ja hän toi esiin, että Jumala kirjoitti omalla kädellään -
kiveen kaikki Kymmenen käskyä, -
- eikä missään niistä ollut mitään seremoniallista.
Jumalan puhuma ja kiveen kirjoittama -
moraalilaki eli dekalogi on edelleen voimassa.
Brabournen vastustajat väittivät Kristuksen muuttaneen -
sapatin viikon ensimmäiselle päivälle.
Hän vastasi sellaisen väitteen olevan -
"huomattavaa herjausta Kristusta vastaan."
Hän puolusti kantaansa sanomalla jotakin, -
minkä olisi pitänyt olla ilmeistä hänen vastustajilleenkin.
Raamattu ei kerro Kristuksen sanoneen -
ainoatakaan sanaa sapatin muuttamisesta.
Brabourne väitti, että sunnuntain vietto -
oli virhe, josta tuli syyttää Rooman kirkkoa, -
joka oli juurtunut traditioon, ei Raamattuun.
Muut seitsemännen päivän miehet olivat samaa mieltä.
He syyttivät Roomaa muutoksesta lauantailta sunnuntaille.
He pyysivät Englannin parlamenttia korjaamaan virheen.
"Täten me, Jumalan sijasta, -
kehotamme teitä tuomaan takaisin Herran pyhän sapatin -
sen oikealle päivälle."
Tämä puhe oli vaarallista! Jotkut maksoivat kalliisti sanoistaan.
Vuonna 1632 Theophilous Brabourne pidätettiin -
ja tuomittiin Lontoon Gatehouse vankilaan.
Tuomioistuin langetti hänelle 1,000 punnan sakon, -
se vastaa yli 100,000 euroa nykyrahassa.
Häneltä vietiin pappisoikeus -
ja hänet erotettiin Englannin kirkosta.
Hän vietti puolitoista vuotta telkien takana.
James Ockford oli baptisti Salisburyn kaupungista.
Vuonna 1650 hän kirjoitti -
seitsemännen päivän viettoa kannattavan kirjan -
nimeltä Oppi neljännestä käskystä.
Yksi hänen pääargumenteistaan otsikkosivun mukaan oli, että -
"paavinkirkko on turmellut" neljännen käskyn.
Salisburyn kaupunginjohtajan käskystä -
Ockfordin kirjasta takavarikoitiin sata kopiota -
ja näytekappale lähetettiin parlamenttiin.
Pian parlamentin alahuone tuomitsi kirjan virheellisenä, -
skandaalimaisena ja Jumalaa pilkkaavana, ja määräsi -
kaikki kirjan kopiot Englannissa ja Walesissa poltetettaviksi.
Ockford itse erotettiin kirkosta ja tuomittiin vankeuteen.
Hänen kirjastaan on säilynyt vain yksi kappale.
Se on Christ Church -kirkon kirjastossa Oxfordissa, Englannissa.
Toinen sapattiuskonpuhdistaja, Francis Bampfield, -
oli Sir Francis Draken jälkeläinen -
ja parlamentin arvostetun jäsenen veli.
Vaikka hän oli yksi aikansa suurimpia englantilaisia saarnaajia, -
hän joutui näkemystensä vuoksi vankilaan vuonna 1663.
Dorchesterin vankilassa hän löysi raamatullisen sapatin -
ja alkoi viettää seitsemättä päivää.
Ja useat muut vankitoverit hänen kanssaan.
Vapauduttuaan Bampfieldista tuli johtava sapatin puolestapuhuja.
Hän meni Lontooseen ja yritti organisoida -
sapattia pitävien seurakuntien liiton.
10 vuotta myöhemmin, 1683, hänet pidätettiin, -
kun hän oli saarnaamassa seurakunnalleen Lontoossa.
Hän kuoli vankisellissään vuotta myöhemmin.
Vaikeuksista ja vainoista huolimatta -
seitsemännen päivän liike kukoisti 1600-luvun Englannissa.
Lukuisat seurakunnat kokoontuivat jumalanpalveluksiin -
lauantaisin eri puolilla maata.
Woodham-Mortimerissa asui yksi vaikutusvaltaisimmista -
seitsemännen päivän miehistä, joka toimi -
kolmen Englannin hallitsijaparin lääkärinä.
Peter Chamberlen oli kuuluisa lääkäri -
ja pitkäaikainen sapatinpitäjä.
Katsotaan hänen hautakiveään.
"Uskonnon puolesta hän oli kristitty, -
joka vietti seitsemännen päivän sapattia yli 32 vuotta."
1682 hän kirjoitti avoimen kirjeen -
piispan lainopilliselle neuvonantajalle kutsuen paavia -
"kolmasti kruunatuksi pikkusarveksi, aikojen ja lakien muuttajaksi" -
viitaten tällä Vanhan testamentin Danielin kirjan -
hätkähdyttävään profetiaan.
"Uhmaten hän puhuu Korkeinta vastaan -
tuhoaa Korkeimman pyhiä -
ja pyrkii muuttamaan juhla-ajat ja lain."
Peter Chamberlen ja muut seitsemännen päivän miehet -
uskoivat tämän profetian ennustavan -
Rooman paavin hyökkäyksen Raamatun sapattia vastaan.
Olivatko Chamberlen ja muut oikeassa?
Jotkut kriitikot pitävät heidän näkemyksiään -
toisinjattelijoiden villeinä kuvitelmina.
Vaikka heidän näkemyksensä olivat radikaaleja, -
1600-1700-luvuilla Englannissa seitsemännen päivän miehet -
aloittivat sellaista, mikä jatkuu edelleen.
Seitsemännen päivän baptistit,
heidän hengelliset seuraajansa, -
veivät opetuksen sapatista seuraavalle vuosisadalle -
ja Atlantin yli Uuteen maailmaan.
Bostonin puritaanit käyttävät miekkaa uskontonsa valvomiseksi.
Uskonnon pakottaminen haluttomalle käännynnäiselle -
on vain sielun raiskaamista.
Katsos, miekalla voi pakottaa kokonaisen kansan -
teeskentelemään jonkinlaista muodollista uskonnollisuutta.
Mutta se on arvotonta Jumalan silmissä.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV