Aiemmin sarjassa Seitsemäs päivä:
On selvää, että uskollisuus -
neljännen käskyn sapatille ei sammunut helposti.
Sapatti oli merkkinä kahdesta suuresta tapahtumasta:
luomisen loppuunsaattamisesta ja lunastustyön päättämisestä.
Sarjan seitsemäs päivä osa seitsemän:
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
Seitsemäs päivä
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta - osa 7 -
Punainen tori, Moskova, 27. joulukuuta 1504.
Olen Ivan, Ivan Kuritsin.
Rukoilen rohkeutta kuolla tänään jalon kuoleman.
Kuolen uskoni vuoksi, rakastamani totuuden vuoksi, -
niiden asioiden vuoksi, joihin olen uskonut -
ja joita olen opettanut Raamatun mukaisesti, -
- sekä Vanhan testamentin että Uuden.
Kuolen tänään, koska olen pitänyt viikon 7. päivää -
Jumalan pyhänä sapattina.
Miten päädyin tähän, liekehtivään kuolemaan?
Minulla oli suuria toiveita.
Minulla oli näky, että koko Venäjän kirkko uudistuisi, -
evankeliumin puhdas totuus elpyisi.
Mutta nyt se päättyy.
Ivan III ei voinut pysyä poissa.
Hän oli ennen ystävämme.
Mitähän hänen sydämessään nykyisin liikkuu?
Katsokaa tuonne. Elena ja Dmitri.
Subbotnikkeja, sapatinviettäjiä, kuten minäkin.
Tsaarin oma miniä. Hänen lapsenlapsensa.
Mitä heistä tulee? Poltetaanko heidätkin?
Sofia! Hänen pitäisi olla iloinen tänään.
Hän vastusti meitä alusta alkaen.
Ja Gennadi, Novgorodin arkkipiispa.
Hän on elänyt tätä päivää odottaen, tätä tulta odottaen.
Hän väittää, että olemme kääntyneet pois Kristuksesta -
ja meistä on tullut juutalaisten kaltaisia.
Mutta olen kristitty -
ja kuolen, koska rakastan Kristusta ja hänen Sanaansa.
500 vuotta sitten Moskovassa sytytetyt kauheat tulet -
merkitsivät 1400-luvun Venäjän uskonpuhdistuksen kuolemaa.
Uskonpuhdistuksen, joka korosti -
lauantain, seitsemännen päivän pitämistä sapattina.
Häkissä oleva mies, Ivan Kuritsin, oli johtava venäläinen teologi -
ja uskonnollisen kansannousun johtaja.
Sitä kutsutaan Novgorod-Moskova liikkeeksi.
Tsaari Ivan Suuri huomasi tämän liikkeen jo vakiintuneen Novgorodissa,
kun hän sai kaupungin valtaansa noin 1480.
Liikkeen ytimessä oli kaksi Venäjän ortodoksikirkon pappia.
Hän kutsui heidät Moskovaan.
Fil. tri Oleg Zhigankov selittää:
Syy, miksi Ivan toi kaksi tunnettua pappia, -
Deniksen ja Aleksin, Novgorodista Moskovaan -
oli että hän itse arvosti uskonpuhdistajien näkemyksiä.
Ivan asetti heidät papeiksi -
kahteen Moskovan ja Venäjän tärkeimpään katedraaliin:
Arkkienkelin katedraaliin ja Armenialaiseen katedraaliin.
Ne ovat edelleen Venäjän tärkeimmät katedraalit.
Tsaarin ohella muutkin kannattivat uskonpuhdistusta.
Novgorod-Moskova liike saavutti hallituksen korkeimmat tasot, -
myös henkilöitä tsaarin sisäpiiristä.
Tarina kuulostaa hienolta goottilaiselta romaanilta.
Toisaalta meillä on Elena Stephanovna, -
tsaarin leskeksi jäänyt miniä, -
- ja hän on subbotnikki eli sapatinpitäjä.
Toisaalta on tsaarin toinen vaimo, Sophia, -
syntyjään kreikkalainen prinsessa.
Hän kasvoi Italiassa, -
roomalaiskatolisten johtajien vaikutusvallan alaisena, -
jotka toivoivat avioliiton tsaarin kanssa -
vetävän venäläisiä lähemmäksi Rooman kirkkoa.
Mutta Sofia omaksuikin venäläisen ortodoksiuskonnon.
Tsaari Ivan on näiden kahden naisen välissä.
Molemmilla on suuri vaikutus häneen ja hoviin, -
ja molemmat ovat uskonnollisen kiistan vastakkaisilla puolilla!
Mutta juoni mutkistuu!
Elenan poika Dmitri, Ivanin lapsenlapsi, -
on tsaarista seuraava perimysjärjestyksessä.
Ja Dmitri kannattaa äitinsä tavoin sapattia pitäviä uskonpuhdistajia.
Sofia, siis tsaarin toinen vaimo, -
synnytti tsaarille pojan nimeltä Vasili.
Ja hän haluaa pojastaan tsaarin Ivanin jälkeen, -
eikä hän anna minkään estää tätä.
Sofialla on voimakas liittolainen Gennadissa, -
ortodoksikirkon Novgorodin arkkipiispassa.
Gennadi on kiihkeä, jopa fanaattinen -
sapattia pitävien uskonpuhdistajien vihollinen.
Hän vaatii äärimmäisiä toimenpiteitä. Kuunnelkaa tätä:
Joissakin Venäjän tsaarille osoitetuissa kirjeissään -
Gennadi ylistää Espanjan inkvisition käyttämiä menetelmiä -
ja vaatii, että Venäjän ortodoksikirkon -
ja Venäjän valtion pitäisi soveltaa samoja menetelmiä -
Venäjän subbotnikkeihin.
Venäjän ortodoksikirkon johtajat kokoontuivat Moskovan konsiiliin -
ja tuomitsivat uskonpuhdistajat harhaoppisina.
Konsiilin tuomiossa mainitaan syytteet:
"...jotkut puhuivat herjaavasti monista pyhistä ikoneista, -
ja jotkut halkaisivat pyhiä ikoneita ja polttivat ne tulessa...
Ja te kaikki olette kunnioittaneet sapattia -
enemmän kuin Kristuksen ylösnousemuksen päivää."
Ylösnousemuspäivä on tietenkin sunnuntai, -
raamatullisen viikon ensimmäinen päivä.
Konsiili syytti uskonpuhdistajia siitä, -
että he kunnioittivat seitsemättä päivää enemmän kuin sunnuntaita.
Juuri se yhdisti heidän liikettään.
Moskovan konsiili oli lopun alkua Novgorod-Moskova liikkeelle.
Se kuoli lopulta liekkeihin Punaisella torilla.
Elena Stephanovna ja Dmitri joutuivat epäsuosioon.
Heidän kohtalonsa ei ole tiedossa.
Tsaari Ivan III kuoli ja Sofian poika Vasili otti hänen paikkansa.
Juuri kuten hänen äitinsä halusi.
1500-luvun alkupuolella Adalin muslimivalta -
hyökkäsi kristittyyn Etiopian valtakuntaan.
Kyseessä oli jihad, muslimien pyhä sota, -
jota mahtavat Turkin ottomaanit tukivat.
He valtasivat laajan alueen. Etiopian joukot olivat voimattomia.
Epätoivoisena keisari vetosi Portugaliin avun saamiseksi.
Kului monta pitkää ja vaikeaa vuotta.
Lopulta vuonna 1541 Portugalin joukot saapuivat -
nykyisen Eritrean rannikolle.
Christavao da Gama, kuuluisan purjehtija Vasco da Gaman poika, -
johti 400 musketöörin joukkoa.
Heidän tehtävänsä oli pelastaa kristitty Etiopia.
Se oli veronsa vaativa koitos.
Aluksi portugalilaiset menettivät paljon miehiään.
Da Gama vangittiin ja muslimipäällikkö mestasi hänet.
Onneksi jäljelle jääneiden portugalilaisten avulla -
keisari Gelawdewos löi valtaajat takaisin vuonna 1543.
Muslimiuhka päättyi.
Muutama vuosi myöhemmin Etiopian kristityt kohtasivat -
uuden haasteen, kun jesuiitta- lähetyssaarnaajat seurasivat -
Portugalin joukkojen jalanjäljissä.
Kohdaten puutetta, vankeutta, kidutusta ja kuolemaa, -
nämä jesuiitat omistautuivat saattamaan Etiopian kirkon -
roomalaiskatolisen kirkon helmoihin.
Mutta Etiopian ortodoksien ja roomalaiskatolisen kirkon -
välillä oli suuria eroja, eikä pienin ollut se, -
että etiopialaiset viettivät seitsemännen päivän sapattia, -
kuten olivat tehneet jo ainakin tuhat vuotta.
Jesuiittalähetyssaarnaajat olivat kuitenkin sinnikkäitä.
Lopulta keisari Susenyos liittyi roomalaiskatoliseen kirkkoon -
ja tunnusti kuuliaisuutensa paaville.
1622 hän julisti roomalaiskatolisuuden valtakuntansa viralliseksi uskonnoksi.
Jesuiittapappi Affonso Mendez saapui Afrikkaan -
nimitettynä Etiopian kirkon uudeksi patriarkaksi.
Mendezin kannustamana keisari Susenyos -
antoi julistuksen, jossa vaadittiin -
työntekoa sapattisin, pyhäpäivän häpäisemistä.
Se oli suuri virhe.
Väkivaltainen protestiaalto vyöryi maan yli. Kansa kapinoi.
He kieltäytyivät luopumasta perinteisestä uskonnostaan.
Susenyos huomasi hyvien aikeittensa laukaisseen -
katkeran sisällissodan. Tuli tuhansia uhreja.
Kaaoksen ja veren- vuodatuksen keskeltä nousi järjen ääni.
Facilidas, yksi Susenyoksen pojista, puhui isälleen:
"Katso miten monia olet tappanut.
He ovat omaa kansaamme, jotkut jopa sukulaisiamme."
Ja hän sai isänsä vakuuttuneeksi, että tämä oli toiminut väärin.
Susenyos antoi lopulta toisen julistuksen ja sanoi:
"Kun hyväksyin Rooman uskonnon, -
ajattelin sen olevan hyväksi kansalle.
Mutta nyt, jopa oppimattomat maanviljelijät, -
valitsevat kuolla pitääkseen perinteensä.
Hän sanoi: 'Tästä lähtien -
olette vapaita palvomaan Jumalaa, miten haluatte.
Kirkoissanne, yhteisöissänne, olette vapaita.'"
Nykyisinkin seitsemännen päivän sapatin vietto, -
yhdessä sunnuntain kanssa, on yleistä Etiopiassa.
Etiopialla on maailman pisin historia -
kristillisessä sapatinvietossa.
Heräät aamulla poliisien paukuttaessa oveasi.
He laittavat sinut käsirautoihin ja heittävät partioautoon ja -
raahaavat sinut vankilaan kertomatta syytä.
He takavarikoivat omaisuutesi ja säästösi.
Vietät kuukausia yksin sellissä, ihmetellen miksi olet siellä.
Silloin tällöin vartijat vievät sinut etsivien kuulusteltavaksi, -
- mutta se on omituista kuulustelua.
He haluavat sinun kertovat heille, miksi sinut on pidätetty.
Todistajia on kuulemma seitsemän tai kahdeksan, mutta ketkä?
He haluavat sinun arvaavan senkin. Toisinaan he kiduttavat sinua.
Yrität miettiä, kuka sinua syyttää -
- minkä rikoksen sinun sitten oletetaankin tehneen -
- ja sitten alat mainita nimiä, toivoen osuvasi oikeisiin.
Joskus he lupaavat päästä sinut menemään, -
mutta vain jos teet yhteistyötä.
Lopulta alat keksiä juttuja, -
tunnustat asioita, joita et ole tehnyt, -
toivoen sen tyydyttävän heitä.
Ehkä vuoden päästä he vievät sinut ja muita oikeussaliin.
Tuomari lukee tuomiot.
Jotkut pääsevät vähällä. Toiset saavat elinkautisen vankeustuomion.
Jotkut saavat kuolemantuomion.
Minkä sinä saat?
Ehkä tämä kuvaus antaa aavistuksen siitä, -
millaista oli elää pahamaineisen inkvisition otteessa.
Se oli pirullinen järjestelmä, jolla tunnistettiin -
ja eliminoitiin uskonnolliset toisinajattelijat.
Keskiajan inkvisitiolla oli Euroopassa omat perusteet ja oikeutuksensa.
Ensimmäinen peruste oli, että tämä elämä on -
vähempiarvoisempi kuin tuleva elämä.
Jos henkilön maallinen elämä otettiin pois, -
kuolemattoman sielun vuoksi, hänelle tehtiin palvelus.
On kuitenkin sanottava, että inkvisition toinen peruste -
ei ollut niinkään tuomita ihmisiä kuolemaan - tavallisesti polttaen -
vaan suostutella henkilö palaamaan -
pyhän äidin eli kirkon helmoihin.
Paavi Gregorius IX perusti keskiajan inkvisition vuonna 1231 -
suojellakseen katolista maailmaa harhaoppisilta ja kapinoitsijoilta.
Inkvisitio oli hyvin järjestäytynyt operaatio, -
jossa yhdistyi kirkon ja valtion voimat.
Se oli tuhoava ase. Sillä saatiin tuloksia aikaan.
Vuonna 1469 Ferdinandin ja Isabellan avioliitto -
yhdisti Aragonin ja Castilen valtakunnat -
Espanjan yhdistyneeksi kuningaskunnaksi.
He muuten olivat samat Ferdinand ja Isabella, jotka lähettivät -
Kristoffer Kolumbuksen tutkimusmatkalle vuonna 1492.
Uusi kuningas ja uusi kuningatar olivat kiihkokatolisia.
Heitä kutsutaan "katolisiksi monarkeiksi", -
mutta heidän Espanjansa ei ollut niin katolinen -
kuin he olisivat halunneet sen olevan.
Sukupolvi tai kaksi aikaisemmin -
Espanjan juutalaiset oli pakotettu kääntymään katolisiksi -
maastakarkoituksen ja omaisuuden menettämisen uhalla.
Näitä pakkokäännynnäisiä kutsuttiin "uusiksi kristityiksi" -
ja nimitys jäi elämään.
Heidät kastettiin roomalais- katolisiksi, mutta monetkin heistä -
säilyttivät joitakin perinteisiä juutalaisten tapoja, -
kuten seitsemännen päivän, lauantain, viettämisen sapattina.
Kuningatar Isabella piti tätä vakavana -
tosi katolisen uskonnon häpäisemisenä.
Joten vuonna 1478 -
hän sai paavin antamaan valtuudet Espanjan inkvisitiolle.
Hän halusi puhdistaa kirkostaan kaikki -
häpeälliset juutalaisten harhaopit.
Inkvisition valta oli salakavalaa.
Inkvisiittorit kannustivat ihmisiä vakoilemaan ystäviään, -
naapureitaan ja jopa perheittensä jäseniä.
Uhkailemalla ja kiduttamalla he saivat -
ihmiset antamaan haluamiaan todisteita.
Paatuneita harhaoppisia ja uusijoita -
kohtasivat äärimmäiset toimenpiteet.
Heidät luovutettiin maallisille viranomaisille rangaistaviksi.
Jotkut poltettiin symbolisesti, toiset roviolla oikeasti.
"Olen Constantino.
Oi Jumala, kuuletko minua?
Eikö ole julmia pakanoita, -
eikö raivoavia petoja pahempia kannibaaleja, -
joiden luo voisit minut toimittaa,
jotta voisin paeta näiltä epäinhimillisiltä barbaareilta.
Miksi olen täällä?
Totuuden tähden? Sapatin vuoksi?
Olen rakastanut Sanaasi. Olen opettanut sitä uskollisesti.
Pitääkö minun kuolla tässä loukossa?"
Tohtori Constantino Ponce de la Fuente oli hyvin -
suosittu saarnaaja ja lahjakas kirjoittaja.
Hän oli matkustanut läpi Euroopan hovikappalaisena.
Hänen aikalaisensa arvostivat häntä niin, -
että hänet valittiin Sevillan katedraalin tuomioherraksi.
Sevillan katedraali on valtava goottilainen rakennus, -
joka on edelleen maailman suurin katedraali.
Kun Constantino saarnasi, kirkko täyttyi kuuntelijoista.
Mutta tohtori Constantino oli uskonpuhdistaja.
Se oli erityisen vaarallista Sevillassa, -
joka oli Espanjan inkvisition keskuspaikka.
Siellä Constantino ja muutamat hänen kollegansa -
omaksuivat joitakin ei-katolisia näkemyksiä.
Ollessaan katedraalin korkeimmassa virassa -
hän muodosti ystäviensä kanssa "salaisen kristillisen kirkon".
Constantino uskoi että kristittyjen tulisi totella Kymmentä käskyä -
ja että se olisi mahdollista vain, -
kun Jumala armossaan tekee työtä Kristityn elämässä.
Hänen mielestään Kymmenen käskyn noudattaminen -
sisälsi sapatinvieton lauantaina, seitsemäntenä päivänä.
Hiljattain perustetun Jeesuksen yhteisön, jesuiittojen, -
jäsenet tulivat epäluuloisiksi Constantinoksen saarnoista.
Inkvisitio pyysi häntä toistuvasti selittämään opetuksensa.
Hänen ystävänsä huolestuivat.
Hän sanoi heille: "He haluavat polttaa minut, -
mutta pitävät minua vielä liian 'vihreänä'."
Lopulta inkvisition virkailijat pidättivät hänet elokuussa 1558 -
ja veivät hänet inkvisition vankilaan Sevillan ulkopuolelle.
Erotettuna ystävistään ja kannattajistaan -
ja väkijoukosta, joka ennen täytti katedraalin, -
Constantino Ponce de la Fuente kärsi viimeiset päivänsä -
armottomassa kuolemanloukossa.
Väkijoukko ei kuullut hänen viimeisiä sanojaan, -
kun hän kuoli helmikuussa 1560, -
jälleen yhtenä Espanjan inkvisition uhrina.
Myös Espanjan naapurimaa Portugal tarvitsi ratkaisua -
ongelmaan nimeltä Uudet kristityt.
Siellä inkvisitio aloitti vuonna 1536, -
eikä loppunut kuin vasta reilusti 1800-luvun puolella.
Sen 300 tyrannian ja sorron vuotta -
leimasivat sanoinkuvaamaton julmuus ja väkivalta.
Säilyneet asiakirjat sisältävät pitkiä luetteloita uhreista, -
pikkutarkkoja selontekoja ihmistragedioista -
lyhyinä, kylminä tiivistelminä.
Yksi inkvisition pimeimmistä luvuista -
kirjoitettiin kaukana Portugalista, kaukana idässä, Intiassa.
Saatat kysyä, miten inkvisitio sinne pääsi.
Minä kerron.
1400-luvun lopulla Vasco da Gama oli purjehtinut -
Afrikan eteläkärjen ympäri ja Intiaan asti, avaten merireitin -
Euroopan Atlantinrannikolta koko matkan aina Kaukoitään.
Portugalin hallitus otti pian valtaansa Intian avainalueet.
Se oli uusien mahdollisuuksien maailman.
Lopulta monet "Uudet kristityt" muuttivat sinne, -
toivoen löytävänsä uuden elämän inkvisition ulottumattomissa.
Vuonna 1560 Portugalin inkvisitio tuli Intiaan -
ja perusti päämajansa Goaan.
Kohteena oli erityisesti kristityt, jotka kieltäytyivät -
työnteosta lauantaisin alkaen perjantai-iltana, -
kuten Raamattu opetti.
Suurimmalla osalla syytetyistä oli juutalainen tausta.
Poikkeuksiin kuului ei-juutalaisia Idän ihmisiä -
mutta jotka esimerkiksi viettivät sapattia.
On mahdollista, että sapatinviettäjät, -
joilla ei ollut juutalaisia juuria, -
olivat paikallisia intialaisia kristittyjä, -
jotka olivat viettäneet sapattia satoja vuosia, -
joiden sapattikäytännöt juonsivat juurensa -
Intian ensimmäisiin kristillisiin seurakuntiin.
Nämä paikalliset eivät olleet katolisia, -
eikä heitä voinut kutsua "uusiksi kristityiksi".
Se ei kuitenkaan suojellut heitä Goan inkvisition pitkältä kouralta.
Olen Charles Dellon, lääkäri ja Ranskan kansalainen.
Miksi olen täällä - inkvisition vankina?
Minua vastaan esitetyt syytteet ovat vihollisteni keksintöä.
En ole harhaoppinen.
Pelkään kuitenkin, etten pääse koskaan pois tästä paikasta.
He haluavat minun tunnustavan, mutta tunnustaa mitä?
Olen tunnustanut yhä uudelleen.
En sentään ole "uusi kristitty".
Heitä he tosiasiassa jahtaavat.
Tiedämme Charles Dellonin tapauksesta, -
koska hän itse kirjoitti siitä myöhemmin.
Mitättömien syytteiden perusteella häntä pidettiin -
vankina kaksi pitkää vuotta ennen oikeudenkäyntiä.
Hänen tuomarinsa karkottivat hänet Intiasta loppuiäkseen, -
tuomitsivat hänet viideksi vuodeksi orjatyöhön Lissabonin telakalle.
Hän oli useimpia muita onnekkaampi.
Ranskalaisten ystävien vetoomuksesta -
suur-inkvisiittori vapautti hänet rangaistuksen alkuvaiheessa.
Vuonna 1677 hän palasi turvallisesti Ranskaan, -
missä hän alkoi kirjoittaa painajaisestaan inkvisition uhrina.
Selonteossaan hän väittää, että suurin osa -
roviolla juutalaisina poltetuista ei ollut juutalaisia, -
vaan sapattia pyhittäviä kristittyjä.
Naulatessaan 95 teesiään Wittenbergin katedraalin oveen -
Martti Luther ei aikonut kääntää kristillistä maailmaa ylösalaisin.
Mutta Luther sytytti tulen, jota kukaan ei voinut sammuttaa.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV