Aiemmin sarjassa Seitsemäs päivä:
Mutta löytääksemme sunnuntaita kannattavan liikkeen sydämen, -
meidän on siirryttävä Aleksandriasta länteen, -
Rooman valtakunnan sydämeen.
On merkittävää, että Uusi testamentti ei koskaan viittaa -
sunnuntaihin sapattina.
Myötäilevät kirjoittajat väittävät, että ennen ratkaisevaa taistelua -
Konstantinus näki näyssä taivaalla liekehtivän ristin.
Hän antoi näylle kunnian sitä seuranneesta voitosta -
ja julisti itsensä kristityksi.
Historioitsijat väittelevät, -
oliko Konstantinuksen kääntymys aito.
Sarjan Seitsemäs päivä osa viisi.
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
SEITSEMÄS PÄIVÄ
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta - osa viisi
"Olen Patrick, syntinen, mitä oppimattomin, -
kaikista uskollisista vähäisin ja monien syvästi halveksima.
Isäni oli Calpornicus, diakoni, Potituksen poika, -
pappi Bannavem Taburnae -kylästä.
Hänellä oli maakartano lähistöllä ja sinne minut vietiin vangiksi.
Olin noin 16-vuotias.
En tuntenut tosi Jumalaa.
Minut vietiin vangiksi Irlantiin tuhansien ihmisten joukossa -
ja olimme sen ansainneet sillä käännyimme pois Jumalasta, -
emmekä pitäneet hänen käskyjään..."
Tämä on kopio Pyhän Patrikin tunnustuksesta.
Häntä pidetään usein kaikkien aikojen tunnetuimpana irlantilaisena.
Tosin myytit ja legendat vääristävät hänen oikeaa identiteettiänsä.
Oliko hän ihmeitä tekevä Irlannin lähetyssaarnaaja?
Hätistikö hän käärmeet pois siltä saarelta?
Kuka hän oli - oikeasti?
Tutustumme oikeaan Pyhään Patrickiin: hyvin erilaiseen mieheen, -
kuin mitä legendat ja perimätieto kertovat.
Seuraamme edelleen miten pitkän ajan kuluessa yritettiin korvata -
raamatullinen sapatti sunnuntailla -
kristittyjen yleisenä pyhäpäivänä.
Patrick syntyi 300-luvun lopulla Skotlannissa -
kelttiläiskristilliseen kulttuuriin.
Hänen uskontonsa erosi suuresti roomalaisesta kristillisyydestä, -
joka levisi muualla Länsi-Euroopassa.
Emme tiedä, keitä ensimmäiset kelttiläiskristityt olivat, -
tai kuka vei heille kristinuskon.
Eikä ole varmaa, milloin se tapahtui.
Mutta tiedämme, mihin he uskoivat -
Pyhän Patrickin ja muiden kirjoitusten perusteella.
Tiedämme, että he perustivat uskonsa käsitykseensä Raamatusta.
"Siinä missä Rooman kristinuskon teologit vetosivat enenevästi -
kirkon ja kirkolliskokousten opetuksiin, -
kelttiopettajat painottivat Raamattua."
Uskollisuus Raamatulle erotti kelttikristityt -
laajemmasta roomalais- kristillisestä yhteisöstä.
Koska Raamattu oli heidän uskonsa perusta, -
heidän oli vaikea hyväksyä Rooman kirkon auktoriteettia.
Kelttikirkko kasvoi Rooman vaikutuksen ulottumattomissa.
Sen juuret sapattia pitävässä kirkkossa, joka -
alkoi Jeesuksen ja apostoleiden aikana ensimmäisellä vuosisadalla.
Tausta, jolta kelttikristityt saivat kristinuskonsa osoittaa, -
että he uskoivat vahvasti Raamatun sanaan.
He halusivat tehdä, mitä Raamattu kehottaa tekemään.
Sama tausta osoittaa, että he saivat kristinuskonsa -
ennen kuin sunnuntainvietosta tuli muoti-ilmiö.
"Patrickin teoksissa mikään ei ilmaise -
kirkkoisien opetusten hyväksymistä...
Hän vetosi yksin Raamattuun -
perustellessaan mihin uskoi, miten toimi ja julisti..."
Tämä oli Patrickin uskontoa - Raamattuun perustuvaa, -
sen opetuksille uskollista ja käskyjä noudattavaa.
Tämä uskonto hänellä oli vietävänä Irlantiin.
Hyökkääjien kidnappaamana -
Patrick ja tuhannet muut vietiin Irlantiin myytäväksi siellä kuin karja.
Hän vietti kuusi pitkää vuotta -
työskennellen orjana eräälle maanviljelijälle.
"Joka päivä huolehdin lampaista ja rukoilin monta kertaa päivässä.
Jumalan rakkaus ja Hänen pelkonsa minussa lisääntyivät -
ja uskoni vahvistui.
Silloinkin kun olin metsissä ja vuorilla, -
nousin rukoilemaan ennen päivänkoittoa, -
lumessa, pakkasessa ja sateessa.
Ja siellä eräänä yönä kuulin unessa äänen sanovan minulle:
'Pääset pian omaan maahasi.'
Ja uudestaan hetken kuluttua kuulin äänen sanovan:
'Katso, laivasi on valmis.'
Se ei ollut lähellä, ehkä 200 mailin päässä, -
enkä ollut koskaan ollut siellä, enkä tuntenut sieltä ketään.
Pakenin -
jättäen taakseni miehen, jonka luona olin ollut kuusi vuotta.
Ja menin Jumalan voimassa, -
joka ohjasi tietäni omaksi parhaakseni, -
enkä pelännyt mitään kunnes tulin sen laivan luokse."
Patrick uskoi aina, että Jumalan käsi ohjasi -
hänen pakoaan Irlannista.
Hänen oma kansansa pyysi ettei hän koskaan enää jättäisi heitä.
Mutta Jumalan suunnitelma Patrickin varalle -
veisi hänet pois kotimaastaan.
"Näin yöllä näyn miehestä, jonka nimi oli Victoricus.
Hän tuli Irlannista lukemattomien kirjeiden kera -
ja hän antoi minulle niistä yhden.
Luin kirjeen alkusanat, jotka olivat: 'Irlantilaisten ääni'.
Lukiessani kirjeen alkua luulin kuulevani samalla heidän äänensä -
ja he huusivat kuin yhdestä suusta: 'Pyydämme sinua, poika, -
tulemaan ja kävelemään keskuudessamme vielä kerran.'"
Patrick vastasi irlantilaisten toivomukseen menemällä Irlantiin.
Siellä hänen uransa saarnaajana ja opettajana -
toi hänelle lopulta pyhimyksen arvonimen ja hänestä tuli yksi -
maailman tunnetuimpia kristittyjä lähetystyöntekijöitä.
On asia, jota hänestä ei niin yleisesti tiedetä:
Pyhä Patrick vietti Raamatun sapattia.
Hänen sapatinvietostaan tuli legendaarista.
Kaksi vuosisataa hänen kuolemansa jälkeen hänestä kirjoitettiin, -
että joka seitsemäs päivä Patrick ja Victoricus -
rukoilivat ja puhelivat yhdessä.
Jotkut historioitsijat ajattelevat, että Patrickin -
erityinen sapattiystävä oli oikeasti enkeli.
Patrickin kirjoitukset ja kokemukset eivät ole ainoa lähde -
seitsemännen päivän vieton historiasta Irlannissa.
Vanhat irlantilaiset lait säätelivät -
irlantilaisheimojen elämää monia vuosia.
Lait määräsivät, että ihmisten oli myös pidettävä Raamatun sapattia.
"Varhaisina aikoina kelttikirkoissa näytti olleen tapana -
viettää lauantaita, juutalaisten sapattia, lepopäivänä työstä...
He noudattivat neljättä käskyä kirjaimellisesti -
viikon seitsemäntenä päivänä..."
"Vaikka kelttien leväperäisyyttä Herran päivän viettimisessä -
ei voida antaa anteeksi, se voidaan jossain määrin selittää.
Aikaiset kristityt jatkoivat juutalaiste sapatin pitämistä lepopäivänä, -
kun taas viikon ensimmäistä päivää -
pidettiin ilon päivänä ja ylösnousemuksen muistojuhlana."
Kun Rooman uskonnon vaikutus kasvoi, -
se vaikutti vähitellen myös joidenkin -
kelttikristittyjen sapatinviettoon Brittein saarilla.
500-luvun alkuun mennessä oli tavallista, että kelttiuskovat -
viettivät pyhäpäivänä sekä lauantaita että sunnuntaita.
Niin oli Patrickin hengellisen seuraajan, -
irlantilaisen Columban elinaikana.
Hän valmistui yhdestä Patrickin perustamista kouluista.
Hän syntyi noin 521 aatelisperheeseen, -
luopui Irlannin kruununperimysoikeudesta -
ja omistautui korkeammalle kutsumukselle.
Columban sijoitti lähetystyöhankkeensa -
asemapaikan Ionan kalliosaarelle.
Hän pääsi 12 ystävänsä kanssa kaukaiselle saarelle purjehtimalla -
Skotlannin länsirannikolta eläinten nahoista tehdyillä veneillä.
Ionassa Columba perusti koulutuskeskuksen läheteille, -
jotka veivät kristillistä sanomaa -
Skotlantiin ja kaikkialle Britanniaan.
Opillisesti Columba oli uskollinen kelttiläiskristillisille juurilleen.
Hän vietti lauantaita, seitsemättä päivää, sapattina.
Vaikka sunnuntaita vietettiin -
Kristuksen ylösnousemuksen kunniaksi -
Columba opetti seuraajiaan pitämään sapattia yhtä pyhänä.
Hänen sapatinviettoa koskeva opetuksensa oli, -
että hänen seuraajansa menisivät Ionan saaren rantamille, -
mietiskelisivät luomista ja Jumalaa, lukisivat Raamattua -
ja tulisivat hengellisesti lataantuneiksi pyhänä päivänä.
Columba ja hänen lähetystyön- tekijäystävänsä juurruttivat -
kristillisen uskon Skotlantiin.
Heidän käännynnäisensä vastustivat Rooman lisääntyvää vaikutusta -
yrityksineen tehdä sunnuntaista jumalanpalveluspäivän.
Columba kuoli vuonna 597, -
mutta hänen uskonkäsityksensä elivät satoja vuosia -
skottien uskonnossa.
Vuonna 1070 Skotlannin kuningas Malcolm -
meni naimisiin nuoren Margaretin kanssa, -
josta tuli aviomiestään kuuluisampi.
Kuningatar jäi historiaan ensinnä uskonnollisena uudistajana.
Roomalaiskatolinen kirkko julisti hänet myöhemmin pyhimykseksi.
Kuningatar Margaret kasvoi -
hurskaassa Unkarin kuninkaiden hovissa.
7-8-vuotiaasta alkaen -
hän asui Englannin Edvard Tunnustajan hovissa, -
joka myös oli hyvin hurskas katolinen hovi.
Englannin hovissa Margaret asui Canterburyn -
benediktiinimunkkien vaikutuspiirissä.
Poliittinen tilanne vei perheen epäsuosioon Englannissa.
He muuttivat Skotlantiin, missä Margaret kiinnitti kuninkaan huomion.
Margaret itse näyttää harkinneen nunnaksi ryhtymistä.
Hän oli haluton naimaan skottien kuningas Malcolmin, -
omien sanojensa mukaan omistaa itsensä Kristuksen morsiameksi.
Margaretin elämänkerran kirjoittaja kertoo hänen olleen -
nuorena hyvin omistautunut kirkolle ja ajatelleen nunnaksi ryhtymistä.
Mutta kun hän tuli Skotlantiin, Malcolm pyysi häntä vaimokseen.
Elämänkerran mukaan hän ei ollut halukas, mutta myöntyi -
perheensä pyynnöstä ja myös koska uskoi -
että Jumala antoi hänelle mahdollisuuden -
tehdä työtään Skotlannissa.
Skotlannin hovi oli Margaretin mielestä osin hienostumaton.
Hän päätti muuttaa kaiken sen.
Häntä inhotti tapa, jolla Skotlannin kansa harjoitti uskontoaan.
Monet seurasivat edelleen Columban lähes 500 vuotta -
aikaisemmin Irlantiin tuomia oppeja ja perinteitä.
Yksi piirre häiritsi uutta kuningatarta erityisesti.
Kun Margaret tuli Skotlantiin -
hän ei ollut tyytyväinen paikallisten sunnuntainviettoon.
Hän huomasi, että maallikot jatkoivat arkisia töitään.
He saattoivat mennä ensin kirkkoon, -
mutta sitten jatkoivat arkiaskareitaan. Sen hän halusi estää.
"Kuningatar vaati tarkkaa -
Herran päivän noudattamista yhtenä päivänä, sunnuntaina.
Kansa ja papisto myöntyivät, -
mutta eivät täysin luopuneet lauantain kunnioittamisesta..."
Varhaisilla kristillisillä vuosisadoilla oli -
Raamatun sapattia vastustavaa ja sunnuntaita kannattavaa toimintaa.
Ja kirkon asiakirjojat nimeävät erehtymättömästi -
sen hermokeskukseksi Rooman uskonnollisen järjestelmän.
Roomalaisten pyrkimys korvata Raamatun sapatti -
sunnuntailla sai vauhtia vuonna 321 jKr.
Sinä vuonna Konstantinus määräsi valtiollisen sunnuntainvieton.
Vaikka Konstantinus tunnustautui kristityksi, -
ensimmäisessä sunnuntailaissa oli hyvin vähän kristillisyyttä.
Se kuulosti kovasti kutsulta pakanalliseen auringonpalvontaan.
"Auringon kunnianarvoisana päivänä -
virkamiehet ja kaupungeissa asuvat ihmiset levätkööt -
ja kaikki työpajat olkoot suljettuina... "
Kun vallassa oli myötämielinen keisari, -
Rooman kirkon johtajat saivat vaikutusvaltaa.
Kirkolliskokouksissaan he ottivat rohkeita askeleita -
sunnuntainvieton puolesta -
ja yllyttääkseen raamatullisen sapatin häpäisemiseen.
Joskus heidän toimissaan oli selvä juutalaisvastainen sävy.
"Kristittyjen ei pidä olla juutalaisia lepäämällä sapattina, -
vaan tehtävä työtä kunnioittaen mieluummin Herran päivää, -
sunnuntaita, ja jos mahdollista, levättävä silloin kristittyinä.
Mutta jos joku havaitaan judaistiksi, -
olkoon hän kirottu, pois Kristuksesta."
"Judaisteilla" viitattiin niihin, jotka - juutalaisten tapaan -
kieltäytyivät työskentelemästä sapattisin.
Siten toimivat kristityt erotettiin seurakunnasta.
Tästä ääriasenteesta sapattia vastaan -
- yhdistyneenä vahvaan sunnuntain tukemiseen -
tuli yksi roomalaiskatolisen opetuksen pilareista.
Muutoksesta sapatilta sunnuntaille tuli -
roomalaiskatolisen vallan, tai paavin vallan, merkki.
Vuonna 602 paavi Gregorius samaisti -
sapatinpitäjät antikristukseen. Hän kutsui heitä judaisteiksi, -
koska he itsepintaisesti viettivät seitsemättä päivää -
lepo- ja pyhäpäivänä.
"Korviini on kantautunut, että tietyt uhmahenkiset miehet -
ovat kylväneet joukossanne vääriä pyhän uskon vastaisia asioita, -
kuten kieltäen työnteon sapattisin."
Italiassa Milanon kaupungin kristityt -
uskalsivat viettää avoimesti sapattia -
Rooman johtajien toiveista huolimatta.
"Milanon seurakunta seurasi idän seurakuntia;
he näyttivät pitävän lauantaita arvossa. [Idän seurakunnat]-
kokoontuivat sapattisin palvomaan Jeesusta Kristusta, -
sapatin Herraa."
Vuosisatojen ajan kampanja sunnuntain aseman -
vakiinnuttamiseksi raamatun sapatin tilalle -
onnistui ilmeisesti vain osittain.
Mutta kampanja voimistui siirrolla -
joka uhkasi lyödä syvän kiilan -
idän ja lännen kristillisyyden väliin.
Siihen liittyi suora hyökkäys sapatinvieton luonnetta -
ja tarkoitusta vastaan.
Mikä tuo hyökkäys oli?
Se oli sääntö, joka kielsi kristittyjä syömästä -
seitsemäntenä päivänä, toisin sanoen sapattipaasto.
Tämä oli juutalaisvastainen idea, jonka luultavasti keksi Markion, -
harhaoppinen, joka erotettiin kirkosta 100-luvulla.
Markion halusi saattaa sapatti huonoon valoon, -
koska se kuvasi luomista.
Hän piti luomista pahan, Vanhan testamentin Jumalan, pahana tekona.
Hän erotteli Vt:n Jumalan Ut:n rakkauden Jumalasta.
Kirkko torjui tällaisen ajattelun, koska luominen oli hyvä teko ja -
Vanhan testamentin Jumala oli sama kuin Uuden testamentin Jumala.
Niinpä hän muutti tarkoituksella juhlapäivän surun päiväksi.
Siksi hän ehdotti sapattipaastoa.
Vaikka kirkko toimi häntä vastaan, -
se kuitenkin otti vastaan hänen paastoideansa -
ja sen avulla teki Raamatun sapatista vastenmielisen.
Tämä oli täysin vastoin juutalaisten opetuksia.
Juutalaisuudessa sapatti oli juhlimispäivä.
Itse asiassa, paastoaminen sapattina oli sapatin rikkomista.
Tämä oli jälleen yksi tapa -
erkaannuttaa kristinuskoa juutalaisuudesta.
Sapatin muuttaminen ruoattomaksi päiväksi -
oli hyvin tehokas strategia, koska kuudes päivä, perjantai -
oli myös paastopäivä monille uskoville.
Yhden sukupolven aikana nuorille kristityille -
kasvoi vastenmielisyys sapattia, -
paaston ja alakulon päivää, kohtaan -
ja juhlinnan ja herkuttelun päivä - eli sunnuntai - kiehtoi.
Rooman kirkko sai aikaan paastoamisen sapattisin -
ja herkuttelun sunnuntaisin.
300-luvulla paavi Sylvester sanoi, että oli hyvä -
toimia näin juutalaisten halveksimiseksi.
"Jos kristityt viettävät joka sunnuntaita iloisesti -
ylösnousemuksen vuoksi -
niin joka sapattia on hautaamisen vuoksi -
vietettävä juutalaisten halveksimiseksi."
Siis kristittyjä kehotettiin paastoamaan sapattina -
halveksunnan ilmaisemiseksi juutalaisille -
- toiminnallisena kirouksena heitä vastaan.
Tämäkin sapatinvastainen strategia onnistui vain osittain.
Huomattavat kirkon johtajat vastustivat sitä.
Suuri virhe se oli 200-luvun piispa Hippolytuksen mielestä.
"Nykyisinkin jotkut... määräävät sapatille paastoamisen, -
josta Kristus ei ole puhunut, -
tuoden häpeää jopa Kristuksen evankeliumille."
Kerrotaan, että Augustinus, -
yksi Rooman vaikutus- valtaisimmista kirkkoisistä, -
puolusti kirkon jäseniä, jotka eivät noudattaneet sapattipaastoa.
"Jotkut paastoavat lauantaina, toiset eivät;
jotkut ottavat päivittäin osaa ehtoolliseen, -
toiset vain määrättyinä päivinä...
Mitä näihin ja muihin yleisesti vaihteleviin viettotapoihin tulee, -
yksilöllä on vapaus toimia valintansa mukaan.
Tässä asiassa ole parempaa sääntöä viisaalle ja -
totiselle kristitylle kuin noudattaa sitä tapaa, -
joka vallitsee hänen käymässään kirkossa.
Sellaista käytäntöä, joka selvästi ei ole vastoin -
uskoa tai moraalia, tulee pitää yhdentekevänä."
Rooman johtajat onnistuivat lopulta -
määräämään sapattipaaston läntisen maailman kristityille.
Samaa ei voinut sanoa itäisestä maailmasta.
Missä ortodoksisuus oli vahvaa, idän kristityt vastustivat tätä -
ja heidän näkemyksensä sapatista oli hyvin erilainen.
Ortodokseille sapattipaastossa ei ollut mitään järkeä, -
koska sapatti oli merkkinä kahdesta suuresta tapahtumasta:
luomisen loppuunsaattamisesta ja lunastustyön päättämisestä.
Sapatti oli siis kaksinkertaisen juhlan päivä, -
eikä sitä voitu yhdistää paastoamiseen ja suremiseen.
Kysymys sapattipaastosta voi tuntua meistä myrskyltä vesilasissa, -
mutta siitä tuli osa kirkon sisäistä valtataistelua, -
idän ja lännen välistä jännitettä, -
joka lopulta repi kristillisen maailman kahtia.
Vuonna 692 keisari Justinianus II -
kutsui koolle kirkolliskokouksen Konstantinopolissa.
Se oli ristiriitainen kokous, joka tunnetaan Trullon konsiilina -
palatsin mukaan, jossa piispat kokoontuivat.
Se oli idän kirkolle suuri tilaisuus -
iskeä Rooman paavin lisääntyvää vaikutusta vastaan.
Trullon konsiilin kaanon 55 -
perustuu yhteen apostolisista kaanoneista, kaanon 64:än, -
ja moniin muihin paikallisten kokousten kaanoneihin.
Näissä kaikissa kaanoneissa oleva periaate on se, -
että juhlapäivänä ei voi paastota.
Sapatti on juhlapäivä. Silloin juhlitaan kahta tapahtumaa:
luomisen ja lunastustyön päättymistä. Sitä ei voi yhdistää paastoon.
Piispat olisivat voineet kirjoittaa miljoonia lakeja, -
mutta ne olisivat olleet arvottomia ilman kirkon -
korkeimpien virkamiesten yksimielistä hyväksyntää.
Piispojen oli lähetettävä ne Roomaan paavin allekirjoitettavaksi.
Ne lähetettiin sinne, koska paavi oli ensimmäinen patriarkka, -
ensimmäinen kirkkoa johtavien viiden tasavertaisen patriarkan joukossa.
Kuten kaikissa konsiileissa, kaikkien oli allekirjoitettava ne -
uskon ja järjestyksen yhtenäisyyden merkiksi.
Paavi ei allekirjoittanut Trullon konsiilin kaanoneita, -
koska niissä vastustettiin sapattipaastoa.
Hän oli siitä eri mieltä muiden seurakuntien kanssa, -
eikä allekirjoittanut.
Hänet tuomittiin -
ja keisari laitatti hänet - asiaankuuluvasti - kotiarestiin.
Trullon konsiili ei ratkaissut ongelmaa.
Lännessä kristityt paastosivat, idässä eivät.
Sapattipaasto jäi erottavaksi kysymykseksi, -
Konstantinopolin ja Rooman välisen jännitteen symboliksi.
Seuraavalla kerralla sarjassa Seitsemäs päivä:
Suuri kysymys vuonna 1054 -
idän ja lännen välillä oli kysymys vallasta, -
auktoriteetista kirkon sisällä.
Meille kerrotaan, että suurpedot ja heinäsirkat odottavat -
kostaakseen sunnuntainrikkomisen.
On selvää, että uskollisuus -
neljännen käskyn sapatille ei sammunut helposti.
Rooman kirkko jatkoi pyrkimyksiä sunnuntaivaihtoehdon tukemiseksi.
Yksi uusi lähestymistapa oli kirje, -
kirje, jonka väitettiin tulleen suoraan taivaasta.
Kirje taivaasta! Ajattele!
Kukapa ei haluaisi sellaista tukea mielipiteilleen?
Se olisi aika vakuuttava taivutteluase, -
erityisesti keskiajan kouluttamattomille -
ja taikauskoisille ihmisille.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV