Aiemmin sarjassa Seitsemäs päivä:
Historian, arkeologian, -
muinaiskielten ja antropologian tutkimus -
on tuottanut tietoa, joka on ollut piilossa vuosisatoja.
Tämä tarjoaa meille uutta tärkeää ymmärrystä -
oman elämämme merkityksestä.
"Jonkun superlaskukykyisen älykön on täytynyt -
suunnitella hiiliatomin ominaisuudet, -
muuten todennäköisyys sellaisen atomin löytämiselle -
umpimähkään luonnonvoimien kautta olisi täysin olematon..."
Darwinin havainnot ja päätelmät myöhemmin mullistivat -
totutut näkemykset alkuperästä.
Ehkä jotkut ovat hylänneet liian heppoisin perustein -
tämän vanhan kirjan hyödyttömänä kokoelmana -
vanhoja satuja, legendoja ja perinteitä.
Hän varoitti, että kaupunki tuhottaisiin, -
temppeli tuhottaisiin, -
ja ihmiset vietäisiin Babyloniin palvelemaan kuningasta 70 vuodeksi.
Kukaan ei kuunnellut.
Sotilaat polttivat heidät luoliinsa, -
koska he eivät halunneet rikkoa kunnioittamaansa sapattia -
edes tällaisen uhan alla.
Parantamalla miehen kuivettuneen käden -
Jeesus osoitti sapatin todellista henkeä.
Hän hylkäsi rabbien säännöt ja piti sapattia, -
kuten vanhoissa heprealaisten kirjoituksissa opetettiin.
Titus piiritti kaupunkia ja lopulta vuonna 70 jKr. -
Rooman armeija murtautui puolustuksen läpi, -
tuhosi kaupungin ja tuhosi temppelin täysin.
Sarjan Seitsemäs päivä osa neljä:
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
SEITSEMÄS PÄIVÄ
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta - osa neljä
Noin vuonna 95 tai 100 jKr. -
synagogan jumalanpalveluksessa tehtiin muutos.
Jumalanpalveluksen keskivaihe tunnetaan -
Amidana, tai 18 siunauksena -
joka koostui 18 lyhyestä rukouksesta, -
tai Jumalan siunauksesta, kiitossiunauksesta.
Arkipäivinä luettiin kaikki 18, sapattina vain seitsemän.
Mutta näihin aikoihin lisättiin yksi rukous.
Se tunnetaan hepreaksi nimellä Birkothamanine, -
harhaoppisia koskeva siunaus. Siunaus se ei kyllä ole.
"Olkoot luopiot ilman toivoa. Kitkettäköön pahojen valta -
pian juurineen meidän päivinämme.
Tuhoutukoot nasaretilaiset ja harhaoppiset nopeasti -
eikä heitä yhdistettäkö vanhurskaisiin.
Siunattu olet sinä, Jumalamme, -
joka murskaat pahat."
Se savusti kristityt ulos, -
koska ketä tahansa voitiin pyytää johtamaan sen lausumista.
Kaikkien oletettiin sanovan "aamen" jokaisen siunauksen päätteeksi.
Kristityille oli hyvin epämukavaa, oikeastaan mahdotonta, osallistua -
fariseusten johtamaan synagogapalvelukseen siitä lähtien.
Tämä synagogarukous auttaa terävöittämään -
kuvaamme ensimmäisen vuosisadan kristityistä.
He pitivät sapattia yhdessä juutalaisten veljiensä kanssa.
Juutalaiset siis alkoivat karttaa kristittyjä.
Mutta kristityt itse alkoivat kyseenalaistaa -
kannattiko olla juutalaisten yhteydessä.
Kirkon varhaiskirjallisuudessa kristityt yrittävät -
epätoivoisesti erottautua juutalaisuudesta omaksi ryhmäkseen.
Seurasi oli juutalaisvastaisuutta tai antisemitismiä.
Oli ilkeitä huomautuksia juutalaisista.
Osa siitä on Vanhan testamentin uskonnon torjumista.
Kristityillä oli käytännön syitä erottautua juutalaisista.
Epäilemättä juutalaisvastaisten tunteiden vyöry vaikutti heihin.
Juutalaiset olivat silloin ristiriidassa Rooman valtakunnan kanssa.
Juutalaiset olivat hajaantuneet Välimeren alueelle ja kauemmaksikin.
Monet heistä kuitenkin unelmoivat mahtavasta juutalaisvaltiosta -
ja viimekädessä vihollistensa voittamisesta.
Vuoden 115 jKr. tienoilla Pohjois-Afrikassa -
nämä unelmat leimahtivat välivaltaisuuksiksi.
"Kyrenen juutalaiset olivat tehneet Andreaksesta johtajansa -
ja tuhosivat roomalaisia ja kreikkalaisia.
Monet he sahasivat kahtia, päästä alaspäin, -
toisia he antoivat villipedoille -
ja jotkut he pakottivat taistelemaan gladiaattoreina."
"Kaiken kaikkiaan 220 000 henkeä kuoli."
"Myös Egyptissä he syyllistyivät samankaltaisiin tuhotöihin, -
ja Kyproksella." -Dion Kassios
Myöhemmin, vuonna 132, maailmanvallan vastustus -
leimahti jälleen juutalaisten väkivaltaisena kapinana.
Tällä kertaa Jerusalemissa.
"Juutalaisten johtajana oli mies nimeltään Bar Kochba, "tähti", -
luonteeltaan rosvo ja murhaaja. Hän väitti nimensä mukaan heille, -
ikään kuin he olisivat olleet orjia, omistavansa ihmeellistä valtaa;
hän väitti olevansa tähti, joka oli tullut alas taivaasta -
tuomaan valoa heidän epäonnensa keskelle. - Eusebius
Lähteet antavat kaksi syytä Bar Kochban kapinaan.
Ensinnäkin, Rooman keisari Hadrianus -
kielsi ympärileikkaukset.
Juutalaiset eivät saaneet enää suorittaa niitä.
Toiseksi, Handrianus päätti -
uudelleenrakentaa Jerusalemin pakanalliseksi kaupungiksi.
Rooman joukot kukistivat kapinan lopulta vuonna 135.
Juutalaisille määrättiin porttikielto Jerusalemiin.
Hadrianus kielsi heiltä sapatinvieton ja palvelusmenoja.
Kaikkialla valtakunnassa oli siis juutalaisvastaisuutta.
Kristityt eivät halunneet leimautua juutalaisiksi - vihollisiksi.
Helppo tapa sanoutua irti juutalaisuudesta oli kieltää sapatti, -
juutalaisuuden merkki.
Missä ja milloin kristityt -
alkoivat viettää vaihtoehtoista pyhäpäivää?
Historian kadonneet sivut johtavat yllättävään suuntaan.
Aleksandria, Egypti, -
Aleksanteri Suuri perusti sen 332 eKr. -
Yksi suurista kirjallisuuden, tieteen ja kaupan keskuksista.
Uskonkäsitysten ja klassisen filosofian sulatusuuni.
On vankkoja todisteita siitä, että Aleksandrian kristityt -
vaihtoivat ensimmäisinä sapatinvieton -
ensimmäiselle päivälle eli sunnuntaille.
Se alkoi juuri ennen vuotta 120 jKr.
Yksi varhaisimmista asiakirjoista, -
jotka osoittavat kristittyjen viettäneen sunnuntaita -
on ns. "Barnabaan kirje".
Kyseessä ei ole sama Barnabas, -
josta Uudessa testamentissa, Apostolien teoissa, kerrotaan.
Tämä on vale-Barnabas, pseudoepigrafi.
Se on vilpillisesti nimetty hänen mukaansa.
Ilmeisesti se on kirjoitettu Egyptin Aleksandriassa, -
jossa oli taipumus hengellistää kaikki.
Ja sitä "Barnabaan kirje" tekee. Se ei ota mitään kirjaimellisesti.
Barnabas uskoo heprealaisten kirjoitusten olevan lahja -
niille, jotka todella ymmärtävät niitä, -
mutta hän ajattelee, että sen ymmärtävät, -
eivät ota sitä kirjaimellisesti, -
vaan vertauskuvallisesti tai hengellisesti.
Ja hän lepäsi seitsemäntenä päivänä.
"Tämä tarkoittaa, että kun Hänen Poikansa palaa, -
tämä tuhoaa ja tuomitsee pahan ihmiskunnan ja muuttaa auringon, -
kuun ja tähdet. Silloin Hän totisesti lepää seitsemäntenä päivänä."
Barnabas väittää viettävänsä kannattajineen -
viikon kahdeksatta päivää, tarkoittaen sunnuntaita.
Hän tuomitsee juutalaisuuden ja kaiken siihen liittyvän -
myös seitsemännen päivän sapatin vieton.
Barnabaan kirje on ensimmäinen todiste sunnuntain -
korostamisesta kristittyjen pyhäpäivänä, -
mutta löytääksemme sunnuntaita kannattavan liikkeen sydämen -
meidän on siirryttävä Aleksandriasta länteen, -
Rooman valtakunnan sydämeen.
Muinaisesta Roomasta löydämme ensimmäiset kuvauksen -
varhaiskristittyjen sunnuntainvietosta.
Lainaus on Justinus Marttyyriltä, joka kääntyi uuteen uskoon.
"Mutta Auringon päivänä [sunnuntai], kaikki kokoonnumme, -
koska se on ensimmäinen päivä, jolloin -
Jumala loi maailman muuttamalla pimeyden ja aineen muodon.
Samana päivänä myös meidän Pelastajamme -
Jeesus Kristus nousi kuolleista."
Varhaiskristityt sunnuntainviettäjät tarvitsivat teologista oikeutusta -
viikon ensimmäisen päivän vietolle.
He löysivät sen yhdistämällä ensimmäisen päivän -
luomisen ensimmäiseen päivään.
Niin tekemällä he kielsivät Kristuksen auktoriteetin.
Kristus julisti olevansa sapatin, -
seitsemännen luomispäivän, Herra.
Sillä kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan -
ja meren ja kaiken, mitä niissä on, -
mutta seitsemännen päivän hän lepäsi.
Sen vuoksi Herra siunasi lepopäivän ja pyhitti sen.
Olemme saavuttaneet tarinamme kriittisen, ratkaisevan hetken.
Pyhäpäivä irrotettiin sen raamatullisista juurista.
Näin kirkon johtajat leikkasivat sapatilta -
pois sen hengellisen merkityksen lähteen.
Siitä tuli ontto muodollisuus, -
poliittinen kiistakapula, määräysvallan testikappale -
ja pelinappula vuosisatoja kestäneessä valtataistelussa.
Sunnuntai oli kiehtova korvike sapatille, -
koska sillä alkoi olla jo tietynlaista -
"hohtoa" johtuen uusista virtauksista pakanauskonnossa -
joka teki sunnuntaista auringon palvonnan -
ja auringon ajattelemisen päivän.
Oli kai väistämätöntä, että pakanauskontojen elementit -
löytäisivät tiensä kristinuskoon.
Kristityt olivat pieni vähemmistö -
pakanallisessa maailmassa, -
jossa palvottiin myyttisiä jumalia -
kuolleita keisareita ja "voittamatonta aurinkoa".
Historioitsijat yleisesti ajoittavat Rooman valtakunnan -
alun vuoteen 31 eKr.
Silloin Octavianus voitti Antoniuksen ja Kleopatran joukot -
ja palasi Roomaan ensimmäiseksi keisariksi, keisari Augustukseksi.
Noihin aikoihin hän kuljetutti laivalla Roomaan kaksi suurta obeliskia.
Toisen niistä hän pystytti circus maximukselle.
Se ei ollut ainoastaan omistettu aurinkojumalalle, -
se oli myös selvä merkki siitä, että Rooma oli valloittanut Egyptin.
Omistuskirjoituksessa sanotaan:
"Keisari Augustus omistaa tämän lahjan auringolle" -
lainaus jatkuu "koska Egypti on valloitettu."
Circus maximukselle kilpailuja katsomaan tulevat ihmiset näkivät -
sen olevan omistettu auringolle, mutta lisäksi he ymmärsivät -
Rooman aurinkojumalan olleen Egyptin vastaavaa mahtavampi.
Ensimmäisen vuosisadan puolivälissä -
auringon palvonta oli suosittua.
Kuuluisa keisari Nero antoi kuvanveistäjälle tehtäväksi -
luoda lähes 35 metriä korkean patsaan, -
jonka kruunasi hänen oman päänsä näköiseksi tehty -
aurinkojumalan tyylinen pää.
Kun Vespasianus rakensi suuren amfiteatterin, -
jota me kutsumme kolosseumiksi -
hän otti tuon valtavan kolossuksen -
kolossus tarkoittaa patsasta -
Neroa esittävän valtavan patsaan -
ja muutti sen kasvojen piirteet ja omisti sen aurinkojumalalle.
Keisari Elagabalus oli niin omistautunut -
itäiselle aurinkojumalalle, että hän otti itselleen sen nimen.
Hän toi jumalansa, mustan meteoriitin muodossa -
koko matkan Syyriasta Roomaan -
ja omaksui itäisen elämäntavan.
"Aurinkoa palvottiin Emesassa Elagabaluksen nimisenä -
ja mustan kartiomaisen kiven muotoisena.
Yleisesti uskottiin, että -
kivi oli pudonnut taivaasta tuohon pyhään paikkaan...
Rooman kaduille oli siroteltu kultapölyä kulkueen edetessä;
Musta kivi, jalokivien kera, oli sijoitettu vaunuihin, -
joita veti 6 valkoista hevosta...
Harras keisari piti ohjaksia.
Elagabalus, nuoruutensa, maansa ja kohtalonsa huumaamana, -
antautui iljettäviin nautintoihin hillittömällä vimmalla."
Elagabaluksen itämainen puku, itämaiset orgiat -
ja itämainen käytös -
olivat kohtalokkaita hänelle neljän vuoden kuluttua.
Vaikka hänen aurinkojumalansa, -
musta kivi, laivattiin takaisin Syyriaan, auringonpalvonta jatkui.
Historioitsija Plutarch kertoi aikoinaan kuinka -
roomalainen kenraali Pompeius meni itäiselle Välimerelle -
hoitelemaan laivojen kimppuun hyökkäävät merirosvot noin 50 eKr.
Hän päihitti merirosvot ja toi heidät Roomaan.
Merirosvot olivat Mitran, aurinkojumalan, palvojia -
ja noiden merirosvojen takia Mitran palvonnasta -
tuli suosittua Roomassa, erityisesti sotilaiden keskuudessa.
Rooman armeijan miehet pitivät -
Mitraa varmasti erityisen kiehtovana jumalana.
Mitra oli itsekin soturi taistellen hyvien voimien puolella.
Se oli hierarkkinen uskonto, jossa pystyi etenemään tasolta toiselle.
Tasoja oli seitsemän, se muistutti armeijaa.
Se oli veljeskuntalaisuuden ja kaveruuden uskonto.
He kokoontuivat paitsi palvomaan jumalaansa -
myös syömään yhdessä.
Idästä palannaiden Roomalaisten sotilaiden kerrotaan -
rukoilleen aamunkoitossa, kasvot kohti aurinkoa.
Ja tältä ajalta alkaa tulla mainintoja Roomasta -
deus sol invictuksesta, -
eli voittamattomasta aurinkojumalasta.
Se on voittamaton, koska yö -
yrittää valloittaa auringon joka vuorokausi, -
mutta aamunkoittoon mennessä aurinko on päihittänyt yön.
Auringonpalvontakultin merkitys Rooman valtakunnassa -
näkyy keisari Aurelianuksen hallintoaikana 270-275 jKr.
Hän perusti valtionuskonnon, johon kuului sekä keisarin -
että sol invictuksen, voittamattoman auringon, palvonta.
Hän yritti yhdistää kaikki uskonnot aurinkojumalan alle.
Diocletianus, joka tuli valtaan vuonna 284, -
oli myös omistautunut aurinkojumalalle.
Hän pitäytyi valtiouskonto- ajatuksessa ja julistautui jumalaksi.
Lopulta hän määräsi kristityt vainottaviksi.
Joistakin kristittyjen johtajista oli järkevää suosia myös sunnuntaita.
Sunnuntai tekisi kristinuskosta pakanoille houkuttelevamman, -
jotka jo palvoivat aurinkoa sinä päivänä.
Esimerkiksi Rooman keisari Konstantinus oli auringonpalvoja, -
kuten Aurelianus ja Diocletianus ennen häntä.
Hän oli ensimmäinen keisari, joka tunnustautui kristityksi.
Taistellessaan kilpailijoitaan vastaan hänen kerrotaan -
kääntyneen kristinuskoon. Myötäilevät elämäkertakirjoittajat -
väittävät, että ennen ratkaisevaa taistelua Rooman lähellä -
Konstantinus näki näyssä taivaalla liekehtivän ristin.
Hän antoi näylle kunnian sitä seuranneesta voitosta -
ja julisti itsensä kristityksi.
Historioitsijat väittelevät, oliko Konstantinuksen kääntymys aito, -
sillä hän säilytti pakanallisen taikauskonsa -
suuren osan hallintokauttaan.
Hän suostui kasteeseen vasta kuolinvuoteellaan.
Silti hänen valtakautensa merkitsi dramaattista -
käännekohtaa kristinuskon historiassa.
Vuonna 313, hallitsijakumppani Liciniuksen suostumuksella -
hän laillisti kristinuskon.
"Konstantinuksen valtakausi on yksi maailmanhistorian käännekohdista.
Se on Rooman valtakunnan hajoamisen aikaa -
ja silloin alkoi, tai oikeastaan lujittui, -
eräänlainen itäinen despotismi, joka sai uuden pääkaupungin...
uuden perustuslain, ja lopulta uuden uskonnon."
Kääntyikö Konstantinus kristinuskoon vai kävikö toisinpäin?
Kuka tietää. Meille on tärkeää se, että esiin nousi -
erilainen kirkko ja erilainen valtio.
Ne kaksi olivat niin sekoittuneet yhteen, että oli vaikea nähdä eroa.
Konstantinuksen henkilökohtainen uskonto näytti -
olevan sekoitus auringonpalvontaa ja kristinuskoa.
Kristityn elämänkertakirjoittajansa mukaan, -
hän käski kaikkia armeijoitaan kunnioittamaan -
Herran päivää, sunnuntaita -
viitaten siihen "valon ja auringon päivänä" -
mikä oli selvää pakanallista terminologiaa.
Katsotaan yhtä kappaletta -
hänen kuuluisasta sunnuntailaistaan vuodelta 321.
"Auringon kunnianarvoisana päivänä -
virkamiehet ja kaupungeissa asuvat ihmiset levätkööt -
ja kaikki työpajat olkoot suljettuina.
Maaseudulla voivat maata viljelevät -
kuitenkin vapaasti ja laillisesti jatkaa töitään."
Ensimmäinen laki, joka vaati ihmisiä -
viettämään sunnuntaita ja lepäämään sunnuntaina -
oli keisari Konstantinuksen voimaan saattama -
laki vuodelta 321.
Ja hän tekee sen viittaamatta mitenkään -
kristilliseen teologiaan tai kristillisiin käsityksiin.
Hän puhuu auringon kunnianarvoisesta päivästä, -
mikä viittaa siihen, että auringosta -
oli tulossa yhä enemmän palvonnan kohde.
Ensimmäisellä sunnuntainviettoa vaativalla lailla -
ei ollut minkäänlaista kristillistä sävyä.
Vaikka Konstantinus edisti kristinuskoa -
ja rakensi monia kirkkoja -
hän sulki hyvin harvoja pakanatemppeleitä.
Meillä on roomalainen kalenteri vuodelta 354 -
noin 17 vuotta Konstantinuksen kuoleman jälkeen -
jossa on neljä erillistä juhlaa vuodessa aurinkojumalalle.
Se osoittaa, että aurinkojumala selviytyi -
Konstantinuksen ajasta hänen seuraajiensa valtakausille asti.
Ratkaisiko Konstantinuksen laki lauantai-sunnuntai kysymyksen?
Ei ainakaan Laodikean kaupungin asiakirjojen mukaan.
Kirkon johtajat kokoontuivat siellä 300-luvun puolivälissä.
Laodikean kirkolliskokous käsitteli kysymystä, -
mitä kirjoituksia, jos mitään, tulisi lukea sapatin jumalanpalveluksissa.
"Evankeliumeja tulee lukea sapattina, -
eli lauantaina, muiden kirjoitusten ohella."
Se tosiasia, että konsiili käsitteli tätä kysymystä, -
on kiistämätön todiste siitä, että kirkon kristityt jäsenet kävivät -
jumalanpalveluksissa seitsemännen päivän sapattina -
yli 300 vuotta jälkeen Kristuksen.
Tässä lisää.
"Kristittyjen ei pidä olla juutalaisia lepäämällä sapattina, -
vaan tehtävä työtä kunnioittaen mieluummin Herran päivää, -
ja jos mahdollista, levättävä silloin kristittyinä.
Mutta jos joku havaitaan judaistiksi -
olkoon hän kirottu, pois Kristuksesta."
Mitä konsiili tarkoitti judaisteilla?
Judaistit olivat kristittyjä, jotka eivät tehneet työtä sapattina, -
kuten eivät juutalaisetkaan.
Kirkon johtajat halusivat kaikkien tekevän työtä sapattina -
ja levättävä työnteosta viikon ensimmäisenä päivänä, -
jota he nyt kutsuivat Herran päiväksi.
Tämä sopi yhteen Konstantinuksen sunnuntailain kanssa.
Auringonpalvonnan suosiosta ja keisareiden laeista huolimatta -
monet kristityt jatkoivat 7. päivän sapatin, lauantain, pyhittämistä.
Oikeastaan sapatin hylänneet kristilliset kirkot olivat vähemmistöä.
"Vaikka lähes kaikki maailman kirkot -
juhlivat pyhiä mysteereitä jokaisen viikon sapattina, -
silti Aleksandrian ja Rooman kristityt ovat jonkun vanhan -
tradition takia lakanneet tekemästä niin."
Sisi kristityt jatkoivat seitsemännen päivän sapattin viettoa -
300-luvun jälkipuolelle saakka!
Teologisista perusteluista, juutalaisvastaisuudesta, -
ja keisarin määräyksistä huolimatta Luojan sapatti ei ollut kuollut!
Seuraavina vuosisatoina sapatista tuli paavien ja patriarkkojen -
välisen ristiriidan ydinkysymys.
Viikoittaisesta levon ja jumalanpalveluksen päivästä tuli -
kirkon auktoriteetin koetuskivi -
ja uudenlaiselle uskonnolliselle vallalle alistumisen merkki.
Siitä tuli yksi pääsyistä välirikolle, -
joka jakoi kristillisen kirkon 900 vuoden ajaksi.
Seuraavalla kerralla sarjassa Seitsemäs päivä:
"Olen Patrick, syntinen, mitä oppimattomin -
kaikista uskollisista vähäisin ja monien syvästi halveksima."
Pakenin jättäen miehen, jonka luona olin ollut kuusi vuotta.
Columba ja hänen lähetystyön- tekijäystävänsä juurruttivat -
kristillisen uskon Skotlantiin.
Heidän käännynnäisensä vastustivat Rooman lisääntyvää vaikutusta -
yrityksineen tehdä sunnuntaista jumalanpalveluspäivän.
Kun Margaret tuli Skotlantiin, -
hän ei ollut tyytyväinen paikallisten sunnuntainviettoon.
Hän huomasi, että maallikot tekivät arkisia töitään sunnuntaisin.
Muutoksesta sapatilta sunnuntaille tuli -
roomalaiskatolisen vallan, tai paavin vallan, merkki.
Markion halusi saattaa sapatti huonoon valoon, -
koska se kuvasi luomista.
Hän piti luomista pahan, Vanhan testamentin Jumalan, pahana tekona.
Vuonna 602 paavi Gregorius samaisti sapatinpitäjät antikristukseen.
Hän kutsui heitä judaisteiksi, -
koska he itsepintaisesti viettivät seitsemättä päivää, -
lepo- ja pyhäpäivänä.
Sapatti oli juhlimispäivä.
Itse asiassa, paastoaminen sapattina oli sapatin rikkomista.
Tämä oli jälleen yksi tapa -
erkaannuttaa kristinuskoa juutalaisuudesta.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV