Aiemmin sarjassa Seitsemäs päivä:
Miten löydämme kokemustemme alkuperän?
Missä ja milloin alkumme oli?
Luomalla sapatin Jumala antoi ihmisille tilaisuuden -
jäljitellä häntä, päästä hänen lepoonsa.
Ehkä jotkut ovat hylänneet liian nopeasti tämän vanhan kirjan -
hyödyttömänä kokoelmana satuja, legendoja ja perinteitä.
Sarjan Seitsemäs päivä osa kaksi:
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta.
LLT Productions esittää
Seitsemäs päivä
Paljastuksia historian kadonneilta sivuilta - osa kaksi
Paavi Johannes Paavali II sanoi vuonna 1998 -
apostolisessa kirjeessään Dies Domini:
Sapattia "on... tulkittu ajan 'pyhän arkkitehtuurin' ratkaisevana osana...
Se muistuttaa, että maailmankaikkeus ja historia kuuluvat Jumalalle.
Johannes Paavalin viittaus ajan pyhään arkkitehtuuriin -
tukee Raamatun vakuutusta siitä -
että Luoja antoi meille seitsenpäiväisen viikkokierron.
Täten viikko eroaa kaikista muista ajan yksiköistä.
Ajatellaan ajan rakennetta. Kukin käsittelee aikaa itsenäisesti.
Jokaisella on menneisyys, -
elämme välittömässä, etenevässä nykyhetkessä, -
joka tuntuu etenevän nopeasti tai hitaasti riippuen iästämme -
ja muista subjektiivista tekijöistä. Tulevaisuus puolestaan on mysteeri.
Käsityksesi ajasta on erilainen kuin minun.
Jotta voimme toimia yhdessä, meillä on oltava ulkoisia tarkistuspisteitä.
Luominen antaa meille suurimmaksi osaksi ajanlaskun mitat.
Luomiskertomuksessa päivä on pimeän ja valon jakso, ilta ja aamu.
Sen saa aikaan maapallon pyörähtäminen akselinsa ympäri.
Lyhyemmät yksiköt, tunnit, minuutit ja sekunnit, ovat päivän murto-osia.
Se on helppoa.
Vuosi on aika, joka maapallolta menee auringon kiertämiseen.
Kuukausi, nykyään, perustuu väljästi kuunkierron vaiheisiin, -
mutta niin, että 12 kuukautta vastaa yhtä vuotta.
Viikko on kokonaan toinen juttu.
Se näyttää satunnaiselta ajanjaksolta, -
joka ei liity mihinkään luonnonilmiöön.
Ensimmäiset merkinnät viikosta löytyvät -
muinaisten seemiläiskansojen kirjallisuudesta ja arkeologiasta, -
jotka asuttivat Lounais-Aasiaa ennen vuotta 2000 eKr.
Mistä he saivat viikon?
Sisältyikö se heidän menneisyyteensä -
Luojan suunnitelman tuloksena?
Mutta onko viikko oikeasti teennäinen aikayksikkö?
Astronomi ja antropologi, Anthony F. Aveni ehdottaa vaihtoehtoa.
Kirjassaan The Empires of Time hän kertoo -
joidenkin kronobiologien olevan vakuuttuneita siitä -
että seitsemän päivän kierto on suunniteltu ihmiselämälle.
"Ihmisen kehon seitsemän päivän biorytmi on -
yksi kronobiologian viimeaikaisista löydöistä.
Esim. todennäköisyyden tiettyjen elinten hylkimiselle tiedetään -
huipentuvan viikkorytmissä siirrännäisleikkauksen jälkeen."
Laaja seitsenpäiväisen viikon hyväksyntä -
tuhansien vuosien ajan on lisätodiste, -
joka tukee viikkokierron jumalallista alkuperää.
Mutta jos 1. Mooseksen kirjan viikko on selviytynyt -
tuhansia vuosia alkuperäisestä luomisviikosta -
miksi Luojan tunnustaminen ei ole säilynyt yhtä menestyksekkäästi?
Ensimmäinen Mooseksen kirja antaa selityksen ihmissuvun rappeutumiseen.
1. Mooseksen 6:5 kertoo ihmisten ajatusten olleen jatkuvasti pahoja.
Jumala päätti puhdistaa maailman - vedenpaisumuksella.
"Niin tuli vedenpaisumus neljäksi- kymmeneksi päiväksi maan päälle.
Vedet ... nostivat arkin irti - niin että se kohosi korkealle maasta...
Ja vedet paisuivat paisumistaan -
kunnes korkeimmatkin vuoret peittyivät."
Huolimatta dramaattisesta Jumalan voiman ja tyytymättömyyden -
ilmauksesta hänen tahtonsa hylkäämistä kohtaan -
ihmiskunta unohti taas ja alkoi tehdä epäjumalia itselleen -
Jumalan palvomisen sijasta.
Ja koko ajatus viikkokierrosta -
kuusi työpäivää ja sapatti - unohdettiin.
Ja ihmiset sisällyttivät viikkokierron -
astrologisiin taulukoihin Luoja-Jumalan muistamisen sijaan.
Noin 2000 vuotta ennen Kristusta -
Uurin kaupungissa Kaldeassa asui mies, -
jota kaikki kolme maailman suurta monoteistista uskontoa -
juutalaisuus, kristinusko ja islam -
pitävät yhtenä perustajistaan.
Raamatun mukaan Abram - myöhemmin nimeltään Abraham -
on avainhenkilö Jumalan suunnitelmassa -
voittaa takaisin ihmiset ja herättää henkiin Luojan tunteminen.
Abrahamin uskonto erottui selvästi hänen naapureittensa -
merkityksettömästä epäjumalan- palvonnasta ja taikauskosta.
Hän palvoi Luojaa, ylivoimaista, näkymätöntä Jumalaa -
jonka viisautta ja valtaa jo pelkkä maailman olemassaolo osoittaa.
Abrahamin uskonto perustui uskoon ei näkemiseen.
Hänellä oli välitön suhde Tekijäänsä.
Vanhan testamentin mukaan -
Luoja-Jumala paljasti periaatteet suhteestaan ihmisrotuun -
kivitauluihin kaiverretuissa kymmenessä käskyssä.
Nämä käskyt uskottiin Abrahamin jälkeläisille, israelilaisille -
siunauksena jaettavaksi kaikille maailman kansoille.
"Muista pyhittää lepopäivä.
Kuutena päivänä tee työtä ja hoida kaikkia tehtäviäsi -
mutta seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti.
Silloin et saa tehdä mitään työtä -
et sinä eikä sinun poikasi eikä tyttäresi, -
orjasi eikä orjattaresi, ei juhtasi -
eikä yksikään muukalainen, joka asuu kaupungissasi.
Sillä kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan -
ja meren ja kaiken, mitä niissä on, mutta seitsemännen... hän lepäsi.
Sen vuoksi Herra siunasi lepopäivän ja pyhitti sen." (2. Moos. 20:8-11.)
Tämä on pisin kymmenestä käskystä.
Se ainoana käskyistä sisältää jumalallisen valtakirjan, -
lainantajan identiteetin ja osoittaen hänen määräysvaltansa Luojana -
käskeä luotujensa palvoa häntä.
Käsky viettää sapattia -
osoittaa Jumalan ja luomakunnan läheisen suhteen.
Se osoittaa, että Jumala ei ainoastaan luo kaikkea olemaan, -
fyysistä maailmaa, ja kaikkea elävää, vaan se osoittaa myös -
että Jumala ylläpitää läheistä suhdetta luotuihin, -
astuu askeleen taaksepäin nauttiakseen kaikesta luomastaan -
ja juhlii ja vaalii kaikkea luotua.
Sapatti paljastaa Jumalan myötätunnon luomiaan kohtaan.
2. Moos. 23:12 on laki sapattista, jossa sanotaan:
"Tee työtä kuutena päivänä viikossa, mutta seitsemäntenä -
pysy työstäsi erossa niin että härkäsi ja aasisi voivat levätä ja -
ja ... vähäisimmätkin orjasi saavat virkistäytyä."
Eli sapatti on lahja Jumalan luomakunnalle.
Ei ainoastaan ihmisille. Myös härät ja aasit saavat levätä -
viikon muina päivinä tekemästään työstä.
Viidennestä Mooseksen kirjasta löydämme -
kymmenen käskyä toistettuna.
Siellä sapatin merkitystä on rikastettu liittämällä se -
Israelin kansan vapauttamiseen Egyptin orjuudesta.
"Pidä lepopäivä... niin kuin Herra, sinun Jumalasi, on sinua käskenyt.
Muista, että itse olit orjana Egyptissä -
kun Herra, sinun Jumalasi... johdatti sinut sieltä pois.
Sen tähden Herra... käski sinun viettää lepopäivää." (Luku 5:12,15)
Saamme Israelin kansan tavoin osallistua Jumalan lunastustyöstä -
koska Jumala on vapauttanut meidät.
Hän vapautti israelilaiset Egyptistä faaraon sorron alta.
Meidät Jumala vapauttaa yksilöinä -
Saatanan sorrolta ja synniltä joka tuhoaa meidät.
Nykyisin on suurta tarvetta löytää ajasta turvapaikka -
ja sapatti on sitä.
Materiaalinen maailma ja oma luovuutemme -
taakoittavat meitä ja vievät huomiomme.
Sapatti vapauttaa meidät.
Se vapauttaa meidät esineiden, teknologian ja talouden orjuudesta, -
tekemästä hullunlailla töitä tuottaaksemme yhä lisää.
Koska Raamatun sapatilla on niin rikas merkitys -
ja koska se on osa kymmentä käskyä -
miksi sitä ei tänä päivänä vietetä yleisemmin?
Hyvä kysymys - erityisesti kun yleisesti tunnustetaan, -
että tämä käsky, kuten muutkin kymmenestä käskystä -
kuuluvat koko ihmiskunnalle, ei ainoastaan Israelin kansalle.
"Koska on luonnonlaki, että ... asianmukainen määrä aikaa -
erotetaan Jumalan palvontaan, sanassaan hän positiivisella, -
.... ja ikuisella käskyllä, joka sitoo kaikkia ihmisiä kaikkina aikoina -
on ... nimennyt yhden päivän seitsemästä sapatiksi, -
pidettäväksi pyhänä hänelle."
"Sapatti oli velvoittava Eedenissä ja on ollut voimassa siitä lähtien.
Neljäs käsky alkaa sanalla 'muista' osoittaen että sapatti oli olemassa -
kun Jumala kirjoitti lain kivitauluille Siinailla.
Kuinka voidaan väittää, että yksi käsky on poistettu -
kun he myöntävät, että toiset yhdeksän ovat yhä velvoittavia?"
"Sapatti tehtiin IHMISTŽ varten, ei heprealaisille vaan kaikille."
Sapattikäsky paljastaa meille kuvan Luojasta -
joka haluaa paikan kaikkien ihmis- lastensa sydämissä ja elämässä.
Daavid, Israelin mahtava kuningas, ymmärsi tämän ja neuvoi -
kansaansa levittämään tietoa Luoja- Jumalasta muulle maailmalle.
"Julistakaa ... hänen ihmetekojaan kansoille, jotka eivät häntä tunne.
Eivät ole jumalia ... kansojen jumalat ... Herra on taivaitten luoja.
Tunnustakaa hänen nimensä kunnia!
Julistakaa kaikkien kansojen kuulla: Herra on kuningas!" (1. Aik. 16)
Raamattu tekee selväksi, että Luoja halusi vetää -
koko ihmissuvun oikeaan uskontoon ja jumalanpalvontaan, -
niin että kaikki saisivat sitä hyvää, mitä Hän aikoi Israelille tehdä.
"myös muukalaiset, jotka liittyvät Herran palvelijoiden joukkoon -
jotka rakastavat hänen nimeään ja kunnioittavat häntä -
kaikki jotka varovat loukkaamasta sapatin pyhyyttä -
ja pysyvät minun liitossani, he ... saavat tulla pyhälle vuorelleni.
Minä täytän [siellä rukoilevat] riemulla.
Minä hyväksyn polttouhrit ja teurasuhrit... alttarilleni.
Ja minun temppelistäni tulee huone, jossa kaikki kansat saavat rukoilla."
Ei ole vaikea kuvitella sapatin voimaa -
Luoja-Jumalan ja hänen lastensa suhteen korjaamisessa.
Heidän omistautumisensa sapatille, Jumalan palvonta ja ylistys -
Hänen luomisvoimaansa arvostaen -
liittäisi heidät Jumalaan rakkauden ja kiitollisuuden sitein.
Jos he jatkaisivat sapatin viettämistä sydämestään -
he eivät voisi unohtaa Jumalaa.
"... sapattini minä annoin heille, jotta se olisi merkkinä liitostamme
ja muistuttaisi heitä siitä että minä, Herra, olen pyhittänyt heidät...."
Jumalan sapattia pyhittäville -
päivällä oli syvä henkilökohtainen merkitys.
Levon ja Jumalan palvonnan päivä oli tilaisuus tuntea Luojaa -
joka oli luvannut tehdä heistä oman pyhän kansansa.
Mutta historia kertoo, että monet israelilaiset -
eivät hyödyntäneet mahdollisuutta.
Profeetta Jesaja todistaa, että sapattia noudatettiin heikosti.
Myös Nehemia viittaa kansan ongelmiin tässä asiassa.
Syy oli yksinkertainen -
ihmiset kadottivat näkynsä Jumalan herruudesta.
"Mutta autiomaassakaan israelilaiset eivät totelleet minua.
He eivät ... piitanneet määräyksistäni...
eivätkä pitäneet minun sapattiani kunniassa." (Hes. 20:13,16)
Sapattia, Israelin ainutlaatuisen jumalasuhteen symbolia -
Luojaan suuntautuneen jumalanpalvontajärjestelmän ydintä -
häpäistiin yleisesti.
Lopulta profeetta Jeremia julisti Israelin luopumuksen seuraukset:
Kuvittele profeetta Jeremia -
kävelemässä vanhan Jerusalemin katuja.
Hänellä ei ollut iloista viestiä.
Hän varoitti, että kaupunki ja temppeli tuhottaisiin -
ja ihmiset vietäisiin Babyloniin palvelemaan Babylonian kuningasta -
70 vuodeksi.
Kukaan ei kuunnellut.
Noin vuodesta 605 eKr. -
Uus-Babylonian kuningas Nebukadnessarin armeijat -
valtasivat useaan otteeseen israelilaisten kotimaan.
Hänen armeijansa lopulta tuhosi pääkaupungin, Jerusalemin -
ja vei useimmat asukkaat pakkosiirtolaisuuteen.
Osa vangeista vietiin Babyloniin -
loput ripoteltiin eri puolille valtakuntaa.
Ja nyt, kaukana kotimaastaan ja kaikesta heille rakkaasta -
monet juutalaiset alkoivat ymmärtää tehneensä kamalan virheen.
Useat alkoivat ymmärtää, että on palattava -
isiensä Jumalan luokse ja palvottava häntä isiensä tavoin.
Monet näistä lahjakkaista juutalaisista kohosivat -
korkeaan asemaan vierailla mailla ollessaan.
Esimerkiksi Danielista tuli Babylonian valtakunnan pääministeri.
Ja kun Meedia-Persia valloitti maan -
hänestä tuli maan ensimmäinen presidentti.
Juuri Daniel johti meedialaisen Dareioksen -
tunnustamaan taivaan Jumalan.
"Minä annan seuraavan käskyn: Kaikkialla valtani piirissä -
vavisten pelättäköön Danielin Jumalaa -
sillä hän on elävä Jumala ja ikuisesti pysyvä -
hänen kuninkuutensa ei koskaan häviä -
eikä hänen valtansa koskaan lopu." (Dan. 6:36.)
Todisteet viittaavat siihen, että pakkosiirrossa olleen kansan -
uskonnosta tuli niin tunnettu, että se vaikutti -
seuraavan vuosisadan filosofisiin ja uskonnollisiin liikkeisiin.
Buddha, Zarathustra, Kungfutse ja Pythagoras -
näyttävät omaksuneen vaikutuksia heprealaisten uskonnosta.
Vaikka nykybuddhalaisuudessa ei ole pyhäpäiviä -
uskonnon alkuvaiheessa sapatinvietto (uposatha) -
kuului siihen alussa.
"Siunattu Sääti sapatin noudattamisesta ja ehdotti, että -
seitsemännen päivän kokoon- tumisessa kenen tahansa munkin, -
jonka omatunto vaivaa häntä, tulee tunnustaa rikkeensä veljeskunnalle."
Arthur Lloyd mainitsee kirjassaan The Creed of Half Japan:
"munkkien veljeskunta piti sapattia - monta vuosisataa..."
Jopa Kungfutse on hyvin saattanut puhua 7. päivän sapatista -
hänen klassisesta teoksestaan poimitussa tekstissä:
"Viikon huipennukseksi muinaiset kuninkaat sulkivat porttinsa -
kauppiaat eivät matkustaneet -
ja prinssit eivät tarkistaneet tiluksiaan."
Jotakin tietoa viikoittaisesta sapatista -
kulkeutui lukuisiin kulttuureihin.
Heprean kielessä kunkin päivän nimi -
osoittaa sen suhteen sapattiin.
Ensimmäinen päivä on "e-khad- be-shab-bath" -
eli "yksi sapatin mukana".
Seuraavat päivät etenevät sapattia kohden, kunnes kuudetta päivää -
kutsutaan - "pyhän sapatin aatoksi".
Seitsemäs päivä, lauantai, onkin sitten "sapatti".
Yli sadassa muinaisessa ja modernissa kielessä -
viikon seitsemännen päivän nimenä -
on "sapatti" tai sen vastine.
Näyttää siltä, että pakkosiirtolaisuudessa -
ainakin osa juutalaisista onnistui siinä missä -
Israel oli epäonnistunut parempina aikoina.
He levittivät tietoa Jumalasta ja hänen laistaan muille kansoille.
Mitä tapahtuu, kun nämä siirtolaiset palaavat kotimaahansa?
Jatkavatko he tosi Jumalan palvomista?
Vai palaavatko he edellisten sukupolvien tapoihin?
Vastaus löytyy Nehemian kertomuksesta.
Nehemia ei palannut Jerusalemiin, kun muut lähtivät.
Mutta kun uutiset asioiden tilasta siellä tulivat -
ne surettivat Nehemiaa niin että hän sanojensa mukaan -
istui maassa ja itki.
Lopulta hän päätti, että hänen täytyy, jos mahdollista -
mennä itse Jerusalemiin katsomaan, miten voisi auttaa.
Nehemia oli kyvykäs ja energinen johtaja.
Hän johti menestyksekkäästi Jerusalemin jälleenrakennusta, -
mutta ei siinä kaikki.
Hän oli innokas uudistaja, joka halusi -
uudistaa kansansa hengellisen elämän.
Hän näki sapatin rikkomisen syynä vankeudessa vietettyihin vuosiin -
ja oli erityisen omistautunut päivän pyhyyden säilyttämiselle.
Hän havaitsi ihmisten ostavan ja myyvän sapattisin.
Hän sanoi: "Emme voi tehdä tällaista.
Tästä syystä meidät lähetettiin vankeuteen."
Kun kauppiaat silti tulivat -
hän määräsi portit suljettaviksi sapattisin.
Kun he silti tulivat ja leiriytyivät kaupungin porttien ulkopuolelle -
hän uhkasi pidätyttää heidät.
Pappi nimeltä Esra avusti Nehemiaa.
Hänellä oli väkevä vaikutus aikansa juutalaisten hengelliseen elämään.
Esra opetti kansalle Jumalan lait -
ja johti herätykseen ja uskonpuhdistukseen -
innoitettujen kirjoitusten pohjalta.
Ihmiset lupasivat totella Jumalan Mooseksen kautta antamia käskyjä.
He lupasivat olla rikkomatta sapattia käymällä kauppaa sinä päivänä.
He viettivät pyhäpäivää niin tarkasti ja johdonmukaisesti -
että sapatinvietosta tuli heidän kansansa tunnuspiirre.
Raamatun Vanhan testamentin lopun -
ja Uuden testamentin alun välisenä aikana -
Lähi-idässä oli melkein jatkuvasti mellakoita.
Aleksanteri Suuren armeijat valloittivat Persian valtakunnan.
Aleksanteri itse kuoli lyhyen ajan sisällä -
ja valtakunta hajosi keskenään kilpaileviin osiin.
Palestiina, ja Syyria, -
joutuivat lopulta seleukidynastian valtaan.
Kuningas Antiokus IV -
oli kuuluisa juutalaisuuden vastustamisesta.
Hänen joukkonsa valloittivat Jerusalemin temppelin -
ja aloittivat siellä pakanalliset palvontamenot.
Josefus, kuuluisa juutalaisuuden historioitsija -
kertoo että Antiokus yritti tuhota kaikki näkyvät todisteet -
juutalaisten hengellisestä identiteetistä.
Hän lähetti lähettiläitä Jerusalemiin julistamaan:
"Heidän on revittävä Jahven alttari, heidän on luovuttava sapatista."
He kokoontuivat yhteen -
pakenivat erämaahan ja löysivät sieltä luolan -
johon he kaikki mahtuivat - noin tuhat henkeä.
"Kun kuninkaan palvelijoille kerrottiin, että -
kuninkaan käskyä vastaan rikkoneita miehiä oli piiloutunut erämaahan -
paljon sotilaita lähti heidän peräänsä.
Löydettyään heidät he sotivat heitä vastaan sapatin päivänä.
Sotilaat sanoivat heille: 'Tulkaa esiin, niin saatte elää.'
He vastasivat: 'Emme tule -
emmekä tottele kuninkaan käskyä rikkoa sapattia.'
Sotilaat polttivat heidät luoliinsa -
koska he eivät halunneet rikkoa kunnioittamaansa sapattia -
edes tällaisen uhan alla.
Heitä oli noin tuhat miestä vaimoineen ja lapsineen -
jotka tukehtuivat ja kuolivat näissä luolissa."
Noiden isänmaallisten juutalaisten marttyyrius Antiokus IV:n päivinä -
on suuri todistus heidän uskonsa voimasta.
Jumala ja sapatti merkitsivät heille enemmän kuin elämä itse.
Heidän uhrinsa oli uskon voitto.
Vanha testamentti historian, kielten ja kulttuurin tukemana -
osoittaa sapatin olevan -
Jumalan luomis- ja lunastustyön pyhä muistomerkki.
Se julistaa sapatin olevan merkkinä -
Luojan ja häntä palvovien välisestä läheisestä suhteesta.
Levon ja Jumalan palvonnan päivä voi yhdistää -
luotujen sydämet Luojan sydämeen.
Kun varhaiskristityt perivät sapatin -
Jeesuksen Kristuksen ja hänen opetuslastensa opetukset -
laajensivat ja rikastuttivat sapattia -
korostaen sen merkitystä.
Se on nykyisinkin keskeinen osa hengellistä elämää ja -
Jumalan palvontaa sekä monille juutalaisille että kristityille.
Se on säilynyt pyhän ajan arkkitehtuurin -
määräävänä elementtinä.
Seuraavalla kerralla sarjassa Seitsemäs päivä:
Juutalaisten sapatinvietto oli lakihenkistä.
Ei saanut liikkua, ei mitään.
Hän sanoi: "Sapatti on ihmistä varten -
eikä ihminen sapattia varten."
Uskonnolliset johtajat suuttuivat Jeesukselle -
kun hän paransi sapattina ja jatkoivat hänen vastustamistaan.
Titus piiritti kaupunkia ja lopulta vuonna 70 jKr. -
Rooman armeija murtautui puolustuksen läpi -
tuhosi kaupungin ja tuhosi temppelin täysin.
Suomennos Minna Flink Media7 Radio ja TV