Jag fann det
Jag är mamma till fyra killar och jobbar -
i förskolan samtidigt som jag studerar.
Jag studerar till socionom inom småbarnspedagogik och -
jobbar främst med barn och familjer som har en mångkulturell bakgrund.
Jag har jobbat som L2 lärare, alltså med barn som -
har finska som sitt andraspråk.
L2 jobbet intresserade mig främst för att -
jag själv kommer från en mångkulturell familj.
Det kändes naturligt att välja ett jobb -
där jag kunde vara mig själv och -
där jag visste att jag har någonting att ge i jobbet.
När jag själv var liten var vår familj en av de få -
mångkulturella familjerna i vår stad.
Min pappa är amerikan, han är mörkhyad.
Mamma är finsk och hon är ljushyad.
Då jag började i skolan och i alla hobbygrupper -
märkte jag genast att jag inte ser ut som de andra.
Hur känner jag igen hatet?
Jag blev mobbad genast från första klassen.
Jag kommer ihåg första gången det hände.
Jag gick i ettan och en pojke från fyran -
skrek till mig genom glasdörren och kallade mig färginvalid.
Vid det laget visste jag inte ens vad det han sa betydde -
men jag förstod att det knappast var någon positiv kommentar.
Jag tror det var då jag kom in i en tankebana -
där jag började känna mig sämre och mindre värd, -
inte lika bra som de andra på grund av att jag har en annan färg.
Jag gjorde den här barnboken som berättar om Melodys rufsiga hår.
Det är alltså min kamp med håret som ung.
Håret var alltid fullständigt rufsigt.
Mitt hår är egentligen väldigt lockigt -
vilket var frustrerande ibland som barn.
Sedan skrev jag den här boken som blev en mångkulturell barnbok.
Det här ska föreställa mina föräldrar.
Det här är alltså inte jag men det beskriver mina känslor som barn.
Här ser Melody sig i spegeln och gör -
tofsar lite likt en pudel medan hon önskar att -
hon hade likadant hår som väninnan.
Här kramar mamma henne och säger "Du är så fin just som du är!"
Här kammar pappa och har hårsnoddar från Amerika.
Minns du? -Nej, nej!
Mamma gör ugglan, vad gör du?
Jag gör...en björn.
En björn? Åh, så fin! -Jag kan själv!
Den var på något sätt alltid närvarande i min vardag.
Om jag så var i skolan, hemma, ute och gick -
eller lekte med kompisar så hade jag -
denna ständiga känsla av att vara sämre.
Jag började känna mig väldigt ful och -
fäste uppmärksamheten vid ovidkommande saker som -
en ung tjej inte ens borde tänka på.
Mobbningen fortsatte genom hela lågstadiet och högstadiet.
Det kulminerade när jag flyttade från sexan till sjuan, -
till en ny skola och en ny skolbyggnad -
där jag möttes av nya utmaningar.
I början av puberteten var man ju också annars -
osäker på sig själv och sedan kom dessutom mobbningen.
Det hände egentligen när som helst -
inte bara i skolan utan också på fritiden.
Om jag råkade träffa på -
de här mobbarna någonstans på gatan -
så möttes jag av glåpord, rop och hot.
Det kändes som ett psykiskt fängelse.
Jag kunde inte röra mig obehindrat då jag var rädd att -
någon ropar och förödmjukar mig inför alla.
På klass sju började så min bästa kompis -
som jag träffade varje dag...
Vi gick på danskurs, spelade korgboll, -
spelade teater och gjorde väldigt mycket tillsammans -
men förutom allt detta brevväxlade vi också.
Min bästa kompis började berätta för mig vem Jesus är.
Det var bara i breven, vi pratade inte om det än.
I breven berättade hon vem Jesus är -
och att Jesus älskar mig och har skapat min hudfärg just sådan.
Orden kändes på något sätt oerhört helande -
i ett ögonblick då jag var så trasig inombords och -
desperat längtade efter att höra någonting positivt -
om min hudfärg som blivit en sådan -
jättestor skamfläck i mitt liv.
Hon berättade då för mig om Jesus -
och om Guds kärlek och om Gud i allmänhet.
Hon började också skriva bibelord i breven.
Vi började prata mer om denne Jesus -
och jag blev mer och mer intresserad.
Det fascinerade mig i synnerhet att -
det kändes så värmande för mig som trettonåring.
Det värmde mig att bara prata om Jesus.
Även om jag inte visste något om Honom -
så värmdes mitt sinne och mitt hjärta av det hon berättade -
och kärleken kändes så stor. Jag ville höra mer.
Jag faller ner vid Dina fötter och lämnar allt till Dig.
Jag är redo, jag väntar, jag längtar efter mer.
Så jag lägger ner mitt hjärta inför Din tron.
Jag skulle vilja säga att efter att jag kom till tro -
vågade jag berätta för mamma om mobbningen.
Min mamma var lärare i samma skola och -
när jag berättade för mamma så tog man itu med saken.
Man fick slut på det men det -
tog inte automatiskt bort såren som uppstått -
under årens lopp i mitt hjärta.
Jag hade svurit på att flytta till Amerika -
så fort jag kunde efter studenten.
Där får jag leva i fred och behöver inte tänka på min hudfärg.
Där finns de som liknar mig.
Jag tänkte att allt är bra där. Jag gjorde det också.
Jag åkte till Amerika som au pair genast efter gymnasieskolan.
Senare började jag läsa psykologi på universitetet där.
Det här är bilder som kommer i boken.
Animationen har lite annorlunda bilder.
Tendos favoritleksaker väntar i sängen.
(Barnspråk)
Ja, haren, lammet och nallen sitter där och ler glatt mot oss.
Det handlar om hemmet och hemmets olika rum.
Barnen får lära sig vilka rum det finns i huset.
Vår minsting, Crescendo har huvudrollen.
Han kallar sig själv "Tendo" då han inte kan säga Crescendo än.
Alltså heter berättelsen Tendos hem.
När man råkar ut för något sådant -
frågar man sig ofta varför det här händer mig.
Men nu i efterhand när jag tänker på saken -
så har det också fört mycket gott med sig.
Saker jag inte annars hade ställts inför eller bearbetat.
Jag hade inte heller träffat min man om jag inte flytt till Amerika.
Även om det är bra att bearbeta de här sakerna -
så är det också bra att se att Gud -
kan svänga på saker på ett helt fantastiskt sätt -
tvärt emot vad vi själva kanske tänkt oss.
Om jag inte nu hade min tro? Hmm... Jag kan inte föreställa mig det.
Jag vet inte hur det skulle se ut.
Jag tror att jag skulle vara väldigt, väldigt trasig.
Visst var jag trasig även när jag blivit troende -
men hoppet om någonting bättre fanns.
Jag hade hopp och en övertygelse om att -
"när jag går igenom detta så går Du Gud med mig och jag är inte ensam."
Hur mörka känslor jag än kände och upplevde -
visste jag ändå att jag är genomskinlig inför Gud.
Jag kan vara ärlig och vara mig själv.
Han hjälper mig när jag ber om det och behöver det.
Jag kan överhuvudtaget inte föreställa mig -
hur mitt liv skulle se ut om jag inte hade min tro.
Jag hade knappast åkt till Amerika. Det var ett stort steg i tro -
men det ledde i princip till allt det som finns i mitt liv idag.
Nu är jag gift och har fyra pojkar.
Tron behöver jag alltså fortsättningsvis.
Översättning: Himlen TV7