Afrika var för mig en plats där jag fann saker. Där fann jag melodin -
och musiken började intressera mig.
Riihikirkko, den gamla träkyrkan i bakgrunden -
var platsen där jag fann tron.
När jag förenade dessa två fann jag en livsuppgift.
Hoppas du också får en fin upptäcktsfärd.
Jag tror Gud har fina saker för dig att hitta.
Gå, sök och finn så är du lycklig.
Jag fann det
Finn det du också
Det här instrumentet som liknar en gitarr är mig mycket kärt.
Det hänger på väggen i mitt arbetsrum.
Egentligen gick det inte att spela på det, det är alltför klumpigt -
men det förknippas med en ung mans drömmar.
Jag var sex år när pappa och mamma beslöt ta familjen till Afrika.
Vi flyttade till Amboland som missionärer.
Platsen är bekant för många finländare.
Jag gick i internatskola tusen kilometer bort -
så jag flyttade hemifrån som sjuåring. Det var ganska tufft.
När vi sedan flyttade tillbaka till Finland var jag femton -
och jag skickades till konfirmationsskolan.
Jag minns hur jag satt på tåget, livrädd. Jag kände ingen.
Efter att jag hade bott i Afrika från sex år till femton -
så var kulturen och allting här så annorlunda.
Jag skickades till Päiväkumpu där den berömda träkyrkan finns.
Och nu befinner vi oss där.
Här satt jag som finnig femtonåring, spänd och förundrad.
Jag sjöng och lyssnade till myggkonserten bakom fönstret.
Ta av dig skorna, marken du står på är Herrens,
jord som Han helgar och renar,
lyssna och iaktta stilla,
fast ej helt du förstår vad Han menar.
Jag dog inte. Det var helt okej.
De visste att det kommer en fullfjädrad afrikan...
"Vi ska vara snälla mot honom."
Pappa och mamma kom sedan och hämtade mig.
De frågade: "Pojke, vad vill du ha som konfirmationsgåva?"
Det föll mig inte in att be om en moped.
Jag sa försiktigt att "det vore trevligt om ni köpte mig en gitarr."
Så de köpte mig en gammaldags Landola med nylonsträngar.
Den var min skatt. Jag gillade nämligen musiken i Afrika.
Den afrikanska musiken var mig bekant.
Där dansade man i kyrkan men inte i Finland. Lite konstigt, tyckte jag.
Min första spelning var på Päiväkumpu -
utanför huvudbyggnaden. Där fanns en mikrofon.
Hjälpledarna sa: "Pekka, låten du nynnar på, sjung den inför alla."
"Åh nej!" Men de övertalade mig.
Jag sjöng den utan ackompanjemang. Jag kunde inte spela än.
Min första spelning. Också den är förknippad med denna plats.
Jag minns att jag efter ett läger tänkte att jag måste -
reda ut det här med Honom på övervåningen, med Gud.
Det var säkert världens kortaste bön: "Gud, är Du på riktigt? Amen."
Sedan hoppade jag upp och väntade mig -
att golvet skakar eller något... Det gjorde det inte men -
på den vägen är jag fortfarande.
Jag behövde inte fråga längre. Jag fick frid.
Där hänger en sång som kallas Riihikirkko hymnen.
Jag råkar veta dagen. Här var ett ungdomsläger den 14 augusti 1982.
Var var du då? Var var du då?
Anna-Mari Kaskinen kom hit för första gången.
Sedan kom hon till kyrkan och sa att hon blev så berörd -
att hon skrev en liten dikt.
Och nästa natt tonsatte jag dikten.
Efter det har man sjungit Riihikirkko hymnen i Finland.
Ni har visst övat lite på den -
så jag tänkte att vi kan sjunga den nu, så ni kan den sedan.
Du gör mig fri
för livets skull.
Hör nu min lovsång
Du, som tog min skuld.
1982, nu har vi 2022. Det är 40 år!
Jag kan lova er att åren går snabbt.
Ändå behöver man inte vara gammal. Det är viktigt att minnas.
Vi hade haft ett fint läger men jag hade -
observerat en tjej som alltid var klädd i svart.
Hon hade kolsvart smink och håret var färgat svart.
Och hon ritade konstiga saker i sitt häfte.
Hon tycktes aldrig säga någonting.
Hon bara satt på lektionerna och ritade sina figurer.
När vi sedan hade kvällsprogram och de andra sjöng -
så satt hon någonstans: "Jag sjunger inga Jesus-sånger!"
Och när vi under kvällsprogrammet lekte -
någon skojig lek där alla dansade och hoppade -
satt hon under bordet: "Jag leker inga barnlekar!"
Jag undrade vad hon höll på med.
Hon förstör såväl sitt eget läger som andras. Vad är det med henne?
Jag tänkte att kanske mamman tvingat henne hit.
Lägret fortsatte. Det var sista kvällen och vi satt här i kyrkan.
Jag sa att "nu har ni lyssnat på oss -
ledare och hjälpledare så nu är det er tur.
Den som vill säga något får komma upp." Det blev knäpptyst.
Så kom en kille som satte sig här och -
höll ett riktigt fint litet tal.
Efter det kom de en efter en. Det blev en riktig kö.
Vi sjöng en sång emellanåt och det var jättefina, spontana tankar.
Jag såg att klockan var mycket och sa "att nu tar vi Riihikirkko hymnen -
innan jag går och lägger mig för i morgon -
kommer era anhöriga hit och vi har konfirmation."
Vi sjöng sången och de första gick redan ut.
Då hördes plötsligt ett högt rop.
Tjejen satt där du sitter, bredvid dörren.
Hon ropade: "Gå inte! Jag vill också säga något."
Vadå? Det är hon i svart!
Jag bad alla komma in igen: "Vi har ännu ett tal."
Då kom tjejen. Jag minns att hon satte sig här.
Hennes händer darrade lite och man kunde se att hon var väldigt spänd.
Så här började hon: "Jag mådde sjukt dåligt igår.
Jag satt här i hörnet i kyrkan på fritiden. Jag satt säkert en timme.
Jag försökte gråta men det gick inte. Jag mådde förfärligt dåligt."
Hon försökte förklara. Så fortsatte hon: -
"Jag tänkte att det här är ju en kyrka.
Jag vet inte om Gud finns men -
kanske jag kunde försöka." Hon sa: -
"Jag knäppte händerna och bad: 'Gud hjälp mig, amen.'"
Vi satt tysta och lyssnade på henne.
Sedan sa tjejen så här: "Det gick ett par sekunder och -
plötsligt gick en varm våg genom mig, från huvudet till tårna.
Och plötsligt var nedstämdheten borta -
och jag grät som ett litet barn.
Jag gick fram till altaret och satte mig där.
I en timme bara grät jag för jag var så lycklig.
Tänk att Gud svarade mig trots att jag är sådan här!"
Vi försökte föreställa oss det.
Hon fortsatte: "I morgon har vi konfirmation.
Då kommer alla kompisarna och de frågar säkert: -
'Nå, var det roligt på lägret?'
Och jag tänker säga till dem att -
'jag tror att jag hittade Gud.'
Kommer de tycka att jag är helt galen?"
Så sa hon inget mer utan gick och satte sig bland de andra.
Jag visste inte vad jag skulle säga.
Jag såg att den som satt bredvid henne -
sakta lade armen om hennes axel.
Den på andra sidan gjorde likadant.
Och också den som satt bakom henne.
Till slut var lägret en enda stor hög -
och nästan alla grät. Det berörde mig starkt.
Jag tänkte att jag aldrig sett en gråtande hög men -
de får fortsätta ett tag till.
De satt där en stund och alla kramade om varann.
Sedan sa jag: "Okej, nu går vi och lägger oss.
Tack för kvällens bästa tal. Jag kommer aldrig att glömma det."
Jag vet inte hur det står till med henne idag men -
hon fick uppleva att Gud finns där och Gud svarade.
I Afrika fann jag melodin, en oerhörd kärlek till musiken och -
i Riihikirkko, den gamla träkyrkan bakom mig, -
fann jag tron på Jesus.
Och genom att förena dessa två kom det att bli min livsuppgift.
Jag tror att Gud gjort i ordning skatter för varje människa, -
något var och en kan finna.
Gå, sök och finn!
Och var lycklig!
Jag fann det
Finn det du också
Översättning: Himlen TV7