Jag fann det
Finn det du också
Jag föddes i Lappträsk, i byn Pockar den första december 1965.
Vi var en företagarfamilj. Mamma körde taxi och pappa lastbil.
Vad jag minns var min tidiga barndom normal.
Så småningom rubbades familjeidyllen.
Jag tror det var när jag började skolan.
Alltså -72 började jag i skolan.
Där märkte jag att jag är annorlunda, livligare än de andra.
Jag kunde inte koncentrera mig och fick problem med lärarna.
Det var fanns även andra problem.
I det skedet började farsan dricka mer alkohol.
Det var inte längre bara en flaska på fredag.
Då han var full var han aggressiv och brutal mot mig.
Han slog mig med remmen många gånger i veckan.
Man kan säga att jag fick stryk de 13 första åren.
Vid det laget blev det ingenting av skolgången -
så jag var tvungen att byta skola.
I sexan var det en manlig lärare som hade för vana -
att ge mig örfilar då han tog mig ut i korridoren.
I skolan fick jag stryk av lärarna och hemma av farsan.
Jag blev våldsbenägen och det blev -
inte bättre av att jag drack alkohol.
Då jag drack var jag väldigt aggressiv och senare även farlig.
Jag gjorde mig skyldig till grova våldsbrott i berusat tillstånd.
Jag var fjorton första gången jag satt i häktet -
misstänkt för grov stöld.
Jag kunde inte bli dömd då jag var under femton.
Dagen före jag fyllde femton gjorde jag en ny stöt med en garvad skurk.
Samma skurk tog livet av min pappa år -91 med 13 knivhugg.
Efter det tog den vänskapen slut.
Som sjuttonåring gjorde jag mitt första våldsbrott.
Jag dömdes till fängelse för dråpförsök.
Det var också andra, mindre brott.
Allt som allt fick jag sitta inne fyra år.
Eftersom det var första gången satt jag av -
hälften, alltså dryga två år.
Jag åkte in på hösten -84 som adertonåring.
Jag sattes i Konnunsuo, i samma cell som Osmo "Lusu" Ahlqvist, -
en av Nordens värsta typer vid den tiden.
Därmed var min yrkesbana utstakad.
Han lärde upp mig till yrkesbrottsling.
Vi stal och bröt oss in i affärer. Det var saker som gick att sälja.
Lusu lyckades sälja allt: -
sneakers med kardborreband, godsaker, kött. Allt gick åt.
Man började kalla oss "miljonligan".
Det kom in varor till ett värde av fyra, fem miljoner mark.
Sedan åkte man ju fast. Det är så det ska vara.
Det är bra att skurkar åker fast.
Det blev Helsingfors centralfängelse i slutet av -87.
Där fick jag bekanta mig med och -
studera droghandeln och droganvändningen.
Det blev strået som knäckte kamelens rygg.
Jag märkte inte genast själv att det gick neråt på allvar.
Stora affärer var inte möjliga i fängelset men -
jag frigavs i december -89 och genast i början på nya året -
gjorde jag på ett par, tre månader en vinst på -
hundratusentals mark genom drogförsäljningen.
Ung som jag var trodde jag att det skulle fortsätta för evigt: -
"Jag kommer bli miljonär."
Men det är ett ganska högt pris på de pengarna.
Kring -92 tog jag livet av en god vän.
Summorna och mängderna ökade hela tiden.
Han var en misstänkt tjallare. Jag vet inte än i dag om det var sant.
Tyvärr blev jag inte fast för brottet jag gjort år -92.
Jag var häktad och misstänkt men det saknades tillräckliga bevis.
Sedan kom ett annat mord -98 som -
också handlade om droger.
Återigen var jag häktad ett tag -
men släpptes i brist på bevis.
Så gick det endast tre år tills jag sköt någon igen.
Det var år 2001 och till all lycka blev jag fast för det.
Högsta domstolen dömde mig till livstids fängelse.
Jag satt sedan i olika fängelser fram till år 2006 -
då jag blev flyttad till bunkern i Riihimäki -
vilket visade sig vara bra för mig.
Jag var nämligen utan droger där så huvudet började fungera igen.
Det började ta emot strålning uppifrån.
Sedan kom kvällen den 28 november 2007.
Det var en onsdagskväll.
Jag betraktade min spegelbild på toaväggen.
Det fanns en blank plåt på väggen. Jag såg in i mina egna ögon och -
det kom en oerhörd känsla av synd över mig.
Det var som att komma ut i klart solsken från potatiskällaren.
Jag fattade att så här är det: -
"Om jag inte gör bättring och vänder om -
är det ute med mig och jag kommer hamna i helvetet."
Så mycket begrep jag att det inte är någon trevlig plats.
Som gammal schackspelare började jag fundera på vilka -
drag jag kunde göra för att undgå att hamna där.
Hur jag än vände och vred på saken så fanns det bara en utväg.
Det var att förlita mig på den ende som kan rädda: -
Jesus Kristus, vår Herre. Så jag gick genast ner på knä, -
knäppte händerna och bad Herren om nåd.
Jag sa inte "Om Du finns..." utan: "Då jag vet att Du finns -
så ber jag Dig komma. Här är jag."
Genast jag bett gick det en varm elström från -
huvudet ner till tårna, långsamt genom kroppen.
Jag är säker på att det var den Helige Ande.
Efter det var jag troende och så lätt om hjärtat.
Nu har jag varit i det civila i två år.
Gift i snart två år.
Kvinnan i mitt liv hittade jag i Ideapark i Lembois.
Handen skadades under en styrketräning. En sena gick av.
Den har opererats men det är inte så viktigt.
Huvudsaken är att tron är i behåll. Allt är bra.
Morsan dog i cancer 2004.
Hon hann inte se förändringen men jag tror att -
hon på något sätt vet det.
Om inte än så när vi sedan träffas.
Om bara brorsan ännu kom till tro och min brorson.
Då vore allt bra. Kanske inte allt ändå, det finns ju -
så mycket som är uppåt skogen, men i min närmsta krets.
Morsan hade bett sin väninna -
att fortsätta be för pojkarna.
Bönen har burit frukt i mitt fall men brorsan är ännu i världen.
Han är ingen brottsling men han borde ändå ta itu med saken.
Jag har en troende fru som älskar mig.
Jag har ju inte fått några barn men Gud har ordnat så att jag -
fått en kvinna som till och med har barnbarn.
Jag har fått vara som en styvfarfar.
Trevliga småttingar kommer och hälsar på ibland.
Så jag kan inte säga annat än att -
jag ansett mig vara en klyftig karl men jag har verkligen varit dum -
som först tre dagar innan jag fyllde 42 -
insåg vad som är det bästa för människan här i livet.
Kämpa inte emot. Om Gud kallar dig -
så ner på knä på golvet, knäpp händerna och låt gå.
Du har ingenting att förlora. När den här tron börjar bära ser du -
hur allt ordnar sig på de mest otroliga sätt.
I detta liv kan du välja att leva i ledning eller med tillstånd.
Då vi inte tror på Gud utan avvisar Herren lever vi i försynen, tillåtelse.
Vi har tillstånd att gå i egen kraft så länge vi kan.
Gud tillåter den vägen men det slutar illa.
Men när vi ger livet till Kristus börjar vi leva i ledningen.
Herren leder oss. Det som inte sker är inte heller Hans vilja.
Vi ber först och främst att Hans vilja ska ske. Då går allt bra.
Så har det gått för mig. Jag förtröstar på att jag kommer ända fram -
som alla andra som tror på Herren.
Vad mer kan jag säga?
Översättning: Himlen TV7