Hej! Jag heter Jippu.
Jag har fått betala ett högt pris för min vilsenhet i livet.
Å andra sidan har det varit viktiga saker för mig, -
saker som gjort mig ödmjuk.
Till naturen är jag en envis och ganska stolt människa.
Kanske Gud har tänkt att "Den kvinnan -
kan behöva gå en strängare skola innan hon förstår -
vad det är att vara mänsklig och förbli i Guds närhet."
Jag är sådan att jag alltid rymmer ur Jesu händer.
Jag stannar nära Jesus en stund för att sedan förlora intresset.
Jag vill göra det jag gör och har ofta gjort som jag vill.
Min egenvilja har gett mig många sår och -
det har varit svårt att komma tillbaka till Gud.
Jag är en slösare som går fram och tillbaka till Gud -
men varje gång har Jesus ställt till med fest.
Därför säger jag att det aldrig är för sent att återvända till korset.
Där finns alltid plats. Vägen till korset är öppen -
också för dig som hör till slösarna.
Jag fann det
Finn det du också
Min barndom var rik på många sätt och färggrann, personlig, udda.
Jag växte upp i en konstnärsfamilj. Pappa är operasångare.
Också mamma sjöng i operakören.
Vi syskon var på många sätt -
begåvade på det konstnärliga området.
Hela släkten består av poeter, författare, bildkonstnärer, -
alla på sitt sätt stora personligheter.
I hemmet där jag växte upp var det -
mycket dramatik och stora känslosvall.
Alla smärtor upplevdes mycket intensivt.
Alla kriser genomlevdes fullt ut.
Vi levde alltså ett konstnärsliv hemma.
Alkoholismen överskuggade naturligtvis livet hemma -
och psykiska problem störde atmosfären.
Det var drogberoende och -
djupa inre sår som alla bar på.
Men känslorna var starka och det talades öppet.
Ingenting hölls hemligt. Därför säger jag att min barndom -
var rik och unik men också väldigt trasig.
Då jag gav Romeo min barnbibel såg jag -
att jag som väldigt ung skrivit något i den här stilen: -
"Tack för resan till Kanarieöarna.
Jag syndade och det kommer jag göra också i fortsättningen."
Det säger en hel del om min tro.
Jag syndade alltså och det kommer jag att göra igen.
Mitt förhållande till Jesus var ett vänskapsförhållande.
Som idag på min löprunda: -
jag pratar på ett mycket personligt sätt och -
förskönar inte mitt språk inför Jesus.
Jag har säkert också använt fult språk när jag pratat med Jesus.
Jag har tänkt att förhållandet till Jesus ska vara -
likt förhållandet till den som står mig närmast.
Jag har alltså inte förskönat mina ord.
Som yngre var det kanske ännu mer äkta.
Jag saknade ju en församlings gudsbild, -
och sätt att be och tilltala Gud.
Jag pratade om ditt och datt och i dagboken skrev jag: "Kära Jesus!"
Och sedan: "Idag hände det ena och det andra -
men det rör mig inte i ryggen!"
Förhållandet var på sätt och vis avslappnat och äkta.
Kanske saknar jag idag den uppriktiga tro jag hade som ung.
Vem Gud är? Wow!
Om jag tänker på vem Gud är så är Han naturligtvis kärlek.
Naturligtvis är Han nåd, förlåtelse, försoning.
Men den viktigaste frågan är vad Gud är för dig personligen.
Vad är Gud för dig idag och -
hur ser frukten av detta ut?
Även om Gud är abstrakt och svår -
så är Han å andra sidan oerhört lätt att förstå.
Därför är allt det här så jobbigt.
Egentligen hatade jag min mamma i elva års tid.
Jag hade säkert på sätt och vis skäl att göra det.
Hon kunde inte välja mig i en stund -
då jag som mest hade behövt en mamma.
Och jag levde med en stark känsla av hat -
och bitterhet gentemot henne i åratal.
Men när du själv blir mamma...
Tänk så lätt du faller i samma gropar som din mamma.
Gud har gjort så att även om det som skett har skett -
och det som gjorts fel är fel, vilket man inte kan frångå...
Mamma har inte heller förnekat det.
Hon låtsas inte vara någon supermamma -
som lyckats utmärkt och som varit osjälvisk och uppoffrande.
Om det ens är bilden av en bra mamma.
Det har varit lättare att förlåta en mamma som vet att hon gjort fel.
Det kommer nog alltid att finnas sår och saker i vårt förhållande.
De behöver inte heller gömmas undan.
Kanske svaret är att vi inte behöver låtsas att -
förlåtelsen på något sätt skulle gjort -
att barndomen var fin: "Inget ont har skett!"
I stället kan vi acceptera att vissa saker gav oss sår.
Det kommer aldrig att förändras. När båda parter går med på det -
så finns där någonting jag önskar människor förstod.
Att förlåta innebär ofta att man låtsas som om ingenting hänt.
Så tänkte jag också själv en gång. Man skapar lögner.
Men det är bättre att erkänna att man blivit sårad.
Det kanske fortfarande gör ont och -
dessa ärr blir kvar men vi fortsätter framåt.
Jesus skulle önska befria mig från allt. Men det har jag inte velat.
Så om jag fortfarande sitter fast är det mitt eget val.
Men om man tänker på att jag fått vara nykter -
trots att jag är alkoholist och att jag har varit utan droger i åratal...
Jag har blivit fri från våldsamma förhållanden.
Genom Guds nåd har jag kunnat ta mig ur dessa.
Trots att jag har allvarliga psykiska trauman och problem -
har Gud stöttat mig, hållit mig uppe och bevarat mig frisk.
Även om jag enligt alla normer inte ens borde vara vid liv.
Jesus har befriat mig från självförebråelser.
Han har befriat mig från den snedvridna känslan av synd -
som har sin början i församlingsgemenskaper -
och i de normer människor skapat.
Gud har gjort mig fri att oförskräckt vara den jag är, -
att älska utan fruktan och acceptera mig själv sådan jag är.
Men lika lång är listan på saker jag inte velat befrias från.
Problemet är att jag vill förtjäna kärleken.
Problemet är att jag inte går med på nåd.
Gör jag ett misstag går jag bort från Gud.
Jag säger: "Nej tack! Det här klarar jag själv!
Nu har jag gjort saker jag inte -
tänker komma med inför Nådens Tron."
Även om du inte rör en fena...
Du försöker knäböja, be, bättra dig, bemöda dig, -
du läser Bibeln, fastar och gör allt...
Ändå säger Jesus: "Jag älskade redan innan du gjorde allt detta."
Att komma till tro är att bli avslöjad.
Det är ett fullständigt avslöjande: "Jag är syndig."
När en människa kommer till tro visar Gud vem hon är -
utan Gud, vad hon gjort, vad hon brutit.
Gud avslöjar synden. Den vackraste stunden är -
när du inser att du inte förtjänar något av detta.
Det ges dig oberoende hur stor syndabördan är.
När du kommer till tro kläs du i rena kläder.
När du upplever nåden av oförtjänt kärlek -
så är det klart att det förändrar dig.
Det ger dig förmågan att förlåta andra.
Det bryter sönder det hårda.
Du vill söka Guds vilja i stället för din egen.
Du söker sanningen i de allra hemligaste skrymslen.
Kristus blir din förebild och du vill vara en bättre medmänniska.
Men processen som tron sätter igång -
och hur snabbt det går är olika för alla.
Jag hoppas naturligtvis att berättelsen om mitt liv -
skulle få andra att acceptera sig själva.
Sådana är vi. Vi är ofullständiga människor, mammor, -
partner och vänner. Mest av allt önskar jag att -
jag kunde förmedla Jesu kärlek så som jag själv fått uppleva den.
Vilken din synd eller din känsla av skuld än är, -
även om du gjort de mest grymma saker, -
så kan du alltid komma med detta inför det försonande korset.
Jag kunde sammanfatta med att säga att i Kristus fann jag -
tillåtelse att vara människa.
Översättning: Himlen TV7