Vi kan möta stunder i livet då allt stannar upp -
för att sedan förändras på ett ögonblick.
Det var morgon den första april för cirka fem år sedan.
Jag vaknade i sängen halv sju-tiden och -
tänkte gå och koka morgonkaffet.
Jag steg upp men ramlade plötsligt tillbaka ner på sängen.
Jag märkte att det inte gick att luta på vänster ben.
Jag hade ont i axeln. Det gav med sig efter en stund.
Men när jag låg i sängen såg vi att -
också handen börjat förlora rörelseförmågan.
Vi ringde ambulansen men innan den kommit -
var jag förlamad i alla fyra extremiteterna.
Armar och ben saknade känsel och var orörliga.
Varken ambulanspersonalen eller jouren på sjukhuset -
kunde säga vad det berodde på.
Neurologen kom och sa att man visst känner till symptomen -
men man har inte den blekaste aning om orsaken.
Alla bilder togs och först när man -
på sjukhuset i Åbo sa att man ska ta magnetröntgenbilder lägre ner -
konstaterades en mycket ovanlig ryggmärgsinfarkt i halskotorna.
En åder på en knapp millimeter hade täppts till -
och orsakat ryggmärgsinfarkten -
och den här förlamningen.
De första timmarna var jag närmast road; -
allt möjligt händer under livets gång.
När vi åkte hemifrån nickade jag åt min fru -
och sa att jag kommer tillbaka ikväll.
Jag kom inte tillbaka varken på kvällen eller nästa dag.
Då var vi tvungna att tala om för barnen att -
pappa nu är sängliggande och förlamad.
Jag kommer alltid att minnas när min fru besökte mig -
på sjukhuset första gången samma dag som det hände.
Hon hade stått och samlat sig en lång stund på parkeringen -
innan hon klarade av att komma dit och se mig.
De ord hon uttalade har burit oss resten av livet.
När hon steg in i rummet sa hon med tårfylld röst: -
"Reijo, det som hänt oss är en katastrof..."
Men så kom det viktigaste: "...men nu ska vi inte sörja -
över det vi förlorat utan vara tacksamma för det vi har kvar."
Detta har blivit en bärande tanke i vårt liv.
En tanke som burit oss en lång väg framåt.
Därefter började all möjlig gymnastik och terapi.
Jag är mycket tacksam för -
all hjälp jag fått under de här åren.
Hjälpmedel och olika terapiformer.
Funktionsförmågan har förbättrats såtillvida -
att jag kan röra på armarna -
men fingrarna och händerna är fortfarande obrukbara -
och på benen kan jag inte alls stå.
Den första fråga vi alla ställer är naturligtvis -
den gamla frågan "Varför?" Alltså varför tillåter Gud detta?
Innan jag gick i pension var jag pastor i Harjavalta församling.
Fyra månader tidigare hade vi tillbringat vintern i Spanien.
Planen var att vi nästa höst skulle köpa egen bostad -
i Spanien och flytta dit för gott.
Jag tänkte att jag kan hjälpa församlingen där liksom förr.
Det skulle bli en trevlig pensionärstillvaro.
Pensionärsplanerna förändrades -
och alla planer fick göras om.
Vad har jag då lärt mig av detta?
Det att jag inte ens vågar fråga Gud "varför" längre.
Jag tycker det är lite arrogant av mig -
att låta den Allsmäktige stå till svars -
för sina gärningar och för att Han gör som Han gör.
Det står i Bibeln: "så mycket som himlen är högre än jorden, -
så mycket är... mina tankar högre än era tankar." (Jes 55:9)
Jag har lärt mig att trots att jag inte får svar på mitt "varför" -
så finns det en älskande, god Gud bakom allt detta -
som har hjälpt och väglett i allt.
Ingenting har alltså hänt mig av en slump -
utan jag ser att i allt detta har Guds hand -
funnits med och förberett mig i åratal.
I själva verket är jag tacksam för uppgiften jag fått av Gud.
Jag hade nämligen en bön innan jag gick i pension: -
"Gud, Du har varit så god mot mig i hela mitt liv.
Kunde jag på något sätt ge tillbaka lite av Din kärlek -
nu då jag blir pensionär och får mer tid?"
Jag tänkte på en gammal andlig sång som jag sjungit hemma som barn: -
"Herre låt mina svaga händer få tjäna Dig." (Fritt översatt)
Jag fortsatte lite på texten och bad till Gud: -
"Gud jag ger Dig min hand och min fot -
för att tjäna Dig och Ditt rike om Du ger mig en ny uppgift."
Nu har jag sett att Gud tog händer och fötter ifrån mig -
men jag har också fått en ny uppgift -
och Gud har lärt mig stora och viktiga saker.
Först och främst att även om du mister händer och fötter så -
finns det ett stort löfte i Bibeln som säger att -
tre saker är eviga och bestående i livet: -
det är tron, hoppet och kärleken.
Även om det gått så här vet jag att ifall man frågade: "Reijo, -
vill du ha händer och fötter tillbaka -
men ge upp tron, hoppet och kärleken?" -
så skulle jag sannerligen inte byta.
Jag har funnit viktigare saker än rörelseförmågan -
som förvisso alltid betytt oerhört mycket för mig.
Dessutom har jag hittat ett helt nytt arbetsfält.
Jag får tala till funktionshindrade på deras nivå -
och med ett helt annat djup än vad jag tidigare kunnat -
om hur det är att som handikappad träffa andra människor -
och ändå vila under Guds oerhörda kärlek.
Så även om vi får svårigheter och prövningar i livet, -
till och med sådana som känns oöverkomliga -
så finns Gud där bakom dem.
Vi tror att om vi lämnat våra liv i Hans händer så är -
det svåra lättare att möta med Honom än utan Honom.
Jag vill inte ge bort mina skador och mitt handikapp.
Jag vill leva fullt ut idag med -
tacksamhet till Gud och till mina närmaste -
i vetskapen om att det bästa ligger framför.
Jag fann det
Den här prövningen har lärt mig -
vad som är vårt fokus i livet.
Vi ska fokusera på nuet, inte grubbla på det som varit -
och än mindre vara rädda för det som kan komma.
Vi kan leva i nuet, glada och tacksamma i tillit till Gud.
En annan sak är att vi kan se lite längre fram.
Tron på Jesus låter oss till och med blicka in i evigheten.
Vi kan i våra egna dagliga problem rikta blicken -
mycket längre fram och veta att vi går mot seger.
Översättning: Himlen TV7