År 2011 inträffade en katastrof i vår familj.
Vår mellersta dotter dog plötsligt.
Det kom som en blixt från klar himmel.
Det var en muslim som utan orsak gjorde det.
Det var början på en väldigt jobbig tid. Smärtan var så stor.
Jag hade aldrig trott en människa kan känna sådan smärta.
Smärtan var helt obegriplig. Jag skrek högt i min smärta.
- Jag tänkte att Vellu håller på att bli galen -
och måste föras till Pitkäniemi (psykvård, övers anm) -
då han skrek och skrek. - Men smärtan var så fruktansvärd.
Jag tänkte att vem kan hjälpa en när ens barn har dött?
Jag var van att alltid kunna fixa saker på något sätt.
Men inför döden var jag fullständigt kraftlös och hjälplös.
Men sedan det var vissa faser som hör ihop med detta.
Jag förstod att det bara är Gud som kan hjälpa mig nu.
Där jag stod vid Lauras grav såg jag på korset -
och jag tänkte på hur mycket Gud älskar oss.
Han har ju gett oss Sin Son för att -
vi ska få våra synder förlåtna och ett evigt liv.
Jesus har dött för vår Lauras skull och för min skull.
Och hela mitt liv har jag varit fullständigt likgiltig inför Gud.
Då beslöt jag mig för att ge hela mitt liv till Gud.
Jag fann det
Finn det du också
Då började jag läsa Bibeln.
Varje gång jag öppnade Bibeln och läste -
minskade den förfärliga smärtan.
När jag stängde Bibeln ökade smärtnivån igen.
Jag insåg att Bibeln inte är någon vanlig bok.
I veckor sökte jag Gud. Jag var tvungen att få kontakt med Gud.
Jag visste att bara Han kan hjälpa mig.
Jag förstod inte varför Gud inte svarade när jag bad om hjälp.
Ibland var jag arg på Gud då Han inte hjälpte oss i vårt trångmål.
Jag såg också hur Minna led och förstod -
att själv kan jag ingenting göra.
Då förändrades min bön.
Jag hade tidigare bett: "Gud, gör så och så!" -
men medan veckorna gick förändrades bönen och jag bad bara: -
"Jesus Kristus, förbarma Dig över oss!"
Då började världen se annorlunda ut.
Allt verkade plötsligt ljusare, inte alls så dimmigt som förr.
Jag förstod vad som är gott, vad som är ont, rätt och fel.
Tidigare tänkte jag att det finns olika grå nyanser.
Jag gick igenom tre speciella faser i mitt sökande efter Gud.
Då jag kom hem från skogen satt Minna vid bordet full av ångest.
Jag sa till Minna: "Jag vet inte vad som hände i skogen -
men en ofantlig frid och glädje i hjärtat kom över mig.”
Minna tog illa upp. - Ja, jag var arg på Vellu.
Hur kunde han känna sig glad i sitt hjärta -
då vår dotter just har dött?
- Jag förstod det inte då. Jag hade inte läst Bibeln så mycket än -
men senare har jag förstått att jag då -
föddes på nytt ovanifrån som Bibeln lär.
Jag såg på Minna som fortfarande var ångestfylld -
och jag bad mycket för henne.
Några månader senare fann också Minna Gud.
- Jag minns att då vi fick höra om Lauras död -
kom jag att tänka på bibelordet: "Herren gav och Herren tog.
Lovat är Herrens namn." (Job 1:21)
Även om jag inte var troende då eller förstod någonting om Jesus -
så gav det mig en slags tillit till Gud.
Jag var otroligt irriterad på Vellu då han kom till tro.
Vi hade en enda cd-skiva, av Pekka Simojoki.
Den blev senare till stor tröst för mig -
men till en början, innan jag kom till tro, -
irriterade andliga saker mig mycket.
Sedan kom Vellus syster in till oss efter att Laura dött.
Hon sa till Vellu: "Ni kommer att se Laura än."
Det kändes på något sätt tröstande och -
det tände en längtan: "Kan det verkligen vara sant?"
Jag räckte upp handen: "Här är jag.
Kan någon rädda mig från detta mörker gör jag vad som helst."
Jag kände att mitt hjärta var öppet, så vidöppet.
Jag kände ingenting just i det ögonblicket men senare -
började människor i min omgivning säga: -
"Du har förändrats på något sätt."
Och psykiatern som bedömde min arbetsförmåga sa: -
"Nu kan du återvända till jobbet. Varför mår du så bra?"
Jag sa: "Jag har kommit till tro."
Då märkte jag hur solen börjar skina, -
fåglarna sjunger och hur vacker naturen är.
Det finns trots allt någonting gott i världen.
När vi då kommit till tro och läste Bibeln mycket -
var det ett ställe i Matteusevangeliet, -
i bergspredikan, där Jesus undervisade: -
"Ni har hört att det är sagt: -
Du ska älska din nästa och hata din ovän.
Jag säger er: Älska era ovänner och be för dem som förföljer er.
Då är ni er himmelske Faders barn." (Matt 5:43-45)
Jag undrade vad det riktigt kan betyda.
Jesus säger att vi ska älska våra ovänner.
Min dotter har blivit dödad, ska jag då älska den som dödat henne?
Jag hatade också hans pappa som jag tänkte spelat en -
stor roll då han uppfostrat sonen till radikal muslim.
Det var så jag tänkte. Jag vet inte om det stämmer.
Då förstod jag att Jesus också levde ut det Han undervisade.
Han menade verkligen det Han sa med att förlåta.
Det gäller också den situation jag befinner mig i.
Jag genomgick en kamp i mitt inre.
Å ena sidan var det mörkret som sa: "Bli bitter, hata..."
Det var en uppmaning att hålla mig borta från förlåtelsen.
Å andra sidan var det Jesus som uppmanade till förlåtelse.
Jag undrade: "Vem är Jesus?"
Och jag tänkte för mig själv att Jesus har skapat mig.
Han vet vad som verkligen är bäst för mig.
Han älskar mig så mycket att Han har dött på korset -
för min och min dotters skull och -
Han säger nu att jag ska förlåta. Litar jag alltså på Jesus?
Då bestämde jag mig för att lita på Jesus och göra som Han säger -
och jag bad den svåraste bönen i mitt liv: -
"Far, jag önskar förlåta men jag kan inte. Hjälp mig!"
Smärtan var så svår, det var oerhört svårt att be bönen.
Jag var full av ångest och det smärtade mig -
men jag ville göra det eftersom Jesus sa så.
Efter att jag bett bönen slutade jag medvetet tänka på mördaren.
Några veckor gick, jag minns inte exakt hur länge, -
men jag kom att tänka på mördaren och märkte till min förvåning -
att hatet i mitt hjärta försvunnit.
- Jag förstod då att mitt eget liv legat i samma mörker -
som vilken mördares liv som helst om vi väger -
våra egna synder och jämför med Gud, med Jesus.
Vi jämför inte med andra människor utan med Jesus.
Jag konstaterade att jag inte alls är bättre utan jag vill förlåta.
Jag valde att vilja förlåta också denne mördare -
och på så sätt överlåta makten att döma till Gud.
Det är inte längre jag som dömer -
huruvida han får sin vedergällning och blir dömd -
utan domen är helt i Guds händer.
Så bad också jag den svåraste bönen i världen: -
"Herre, jag vill inte förlåta men jag vill göra Guds vilja -
och jag gör det som ett viljebeslut.
Mina känslor är inte med men viljan finns, -
viljan att göra Guds vilja och förlåta Muhis."
Som det gick för Vellu fick inte heller jag någon -
stor uppenbarelse just då men senare märkte jag -
att den tunga bördan av hat, agg och bitterhet på mina axlar -
försvunnit och jag fick leva i friheten Jesus ger.
Jag såg foton av Muhis på datorn utan att reagera med hat, -
den starka känsloreaktion som tar alla krafter -
och leder till stor ångest.
I stället tyckte jag väldigt synd om Muhis.
En gång såg jag förtappelsen i en syn.
Det gjorde att jag också bad för Muhis att -
om det bara är möjligt skulle Gud frälsa också Muhis.
Därför att förtappelsen var så förfärlig.
- Förlåtelsen betyder inte att du godtar en felaktig gärning -
men den befriar dig så att du inte längre behöver ställa krav -
på förövaren eller i detta fall på pappan.
Jag kände ju också ett starkt hat mot hans pappa.
Som Minna sa så ger vi makten att döma helt till Gud.
Det är mycket befriande.
Vi behöver inte hålla fast vid våra rättigheter -
för Gud svarar sist och slutligen för att rättvisa skipas.
Till sist vill vi säga till alla som lyssnar att -
det bästa beslut vi gjort i livet är att ge våra liv till Jesus.
Vi har gett hela livet med alla dess delområden.
Det har gett oss ett rikt och intressant liv fullt av frid, -
glädje och ett oerhört stort och positivt hopp inför framtiden -
som inte gäller bara den här tiden utan i synnerhet också evigheten.
Vi rekommenderar detta till alla.
- Jesus sa att tjuven kommer för att stjäla, slakta och döda -
men Jesus kom för att ge liv i överflöd.
Och det är just vad det är.
Översättning: Himlen TV7