Minä olen Minna Rissanen ja tämä on Sanaa naisilta ohjelma.
Kerron sinulle yhdestä elämäni raskaimmasta kokemuksesta.
Kerron sen sinulle siksi, että saisit kokea vertaistukea.
Ja siksi, että jaksaisit luottaa Jumalan apuun, kun muuta toivoa ei enää ole.
Tässä kuvassa on nuorempi tyttäreni.
Hän oli pienestä pitäen reipas, rohkea, sanavalmis ja huumorintajuinen lapsi.
Tyttö, joka pärjäisi missä vain.
Kerron hänen tarinansa, hänen omalla luvallaan.
Olin naimisissa uskovan miehen kanssa, -
mutta jouduin eroamaan hänestä hyvin tuhoavan perheväkivallan takia.
Olen kirjoittanut siitä kirjassani "Sieluani et saa".
Pakenin lasteni kanssa toiselle paikkakunnalle, -
missä aloitimme elämämme uudelleen.
Lapset olivat järkyttyneitä ja traumatisoituneita kaikesta siitä, -
mitä he olivat joutuneet kokemaan.
Tyttäreni näytti selviävän siitä kaikesta hyvin, -
enkä ymmärtänyt, että hän olisi heti tarvinnut apua.
Murrosiässä ongelmia sitten tuli. En kuitenkaan osannut aavistaa, -
miten raskas vaihe elämäämme oli tulossa.
Solmin uuden avioliiton ja muutimme uudelle paikkakunnalle.
Vähitellen tyttäreni luonne muuttui.
Hän sulkeutui kuoreensa. Ei antanut minun enää silittää tai halata itseään.
Sitten tuli näkyviä ongelmia. Viiltelyä, anoreksia, -
useita itsemurhayrityksiä, harhoja ja masennusta.
Kysyin Herralta "Tämäkö vielä? Mistä löydän voimaa, että jaksan?".
Hain apua kaikkialta. Koulukuraattorilta, -
terveydenhoitajalta, koulupsykologilta, nuorten tukipalveluista.
Tyttäreni ei kuitenkaan antanut kenenkään aikuisen auttaa itseään -
vaan kapinoi rajoja ja määräyksiä vastaan.
Ainoa lohtuni oli se, että hän tuli aina yöksi kotiin.
Yritin viimeiseen asti pitää huolta siitä, että meillä säilyivät puhevälit.
Kun ne menivät, turhauduin, suutuin, huusin ja rähjäsin.
Taannuin aikuisesta murrosikäisen tasolle -
ja jouduin monet kerrat pettymään itseeni.
Tilanne meni aina vain pahemmaksi.
Tyttäreni ei uhkaillut itsemurhalla, sillä hän halusi tosissaan kuolla.
Hän otti tietämättämme yliannoksen maksatoksisia särkylääkkeitä -
ja ihmetteli aamulla, kun heräsi hengissä.
Kerran hänet löydettiin kävelemästä junaradalta.
Kun pahaolo syveni, hän lopetti syömisen.
Lapsi istui tai makasi omassa pimeässä huoneessaan -
hyvin synkillä ajatuksilla.
Ymmärsimme, että hän tarvitsisi ympärivuorokautista valvontaa, -
että saisimme pidettyä hänet hengissä.
Siinä vaiheessa, kun aloin piilottele- maan veitsiä ja teräviä esineitä, -
oli aika ottaa yhteyttä sosiaalitoimistoon.
Kotikäynnillä meille sanottiin, -
että meillä on hyvä perhe. Ei tarvetta toimenpiteille.
Siinä vaiheessa, kun tyttäreni pelästyi itse omaa tilannettaan, -
meitä kuunneltiin.
Jouduin antamaan oman lapseni huostaan -
ja kuinka tyttäreni vihasikaan minua sen takia.
Hän oli useita kertoja sairaalahoidossa.
Kerran kävi niin, että samaan huoneeseen tuli -
toisen uskovaisen äidin tytär. Saimme toistamme lohtua ja voimaa.
Vaikka emme pystyneet auttamaan toisiamme emmekä omia lapsiamme -
niin jo se, että toinen tiesi, miltä tämä tuntuu, auttoi jaksamaan.
Viimein kaikki voimani kuluivat loppuun.
Väsyin niin, että minulta meni nielemiskyky.
Lääkäri selitti minulle, että kyseessä on toiminnallinen häiriö.
Magneettikuvauksessa todettiin, -
että nielemistä ohjaavat lihakseni olivat täysin lamaantuneet.
Pystyin nielemään mehukeittoa ja nestemäisiä ravintovalmisteita -
vain pieniä määriä kerrallaan.
Laihduin ja kuihduin. Lopulta menin niin heikkoon kuntoon, -
että minä jouduin sairaalaan tiputukseen.
Kärsin niin kovasti siitä, että en pystynyt auttamaan omaa lastani -
vaikka kyse oli elämästä ja kuolemasta.
Sain samalla nähdä omien voimieni rajallisuuden -
ja uskon, että myös tyttärelleni oli hyvä nähdä, -
että minä en voi häntä pelastaa.
Tunsin häpeää. Millainen äiti ja uskovainen minä olin.
Ei siitä voinut puhua seurakunnassa.
Vertasin itseäni muihin ja näin vain onnellisia perheitä ympärilläni.
Tunsin itseni ihan nollaksi heidän keskellään.
Olin myös niin ahdistunut, etten olisi pystynyt edes puhumaan.
Totta kai ymmärsin, ettei kaikissa perheissä oltukaan -
aina niin onnellisia ja löysin myös omasta seurakunnasta ihmisiä, -
joilla oli vaikeuksia omien lastensa kanssa.
Keväällä 2013 Kansan Raamattuseuran evankelista kurssilla -
kohtasin eri tavoin elämänrepimiä ihmisiä.
Sinne minä sovin ja siellä minä ensimmäisen kerran sanoin ääneen, -
kuinka tyttäreni voi.
Sain monta esirukoilijaa.
Tahdon kiittää teitä kaikkia, jotka rukoilitte.
Pahimmillaan tyttäreni painoi enää vain 38 kiloa -
mutta hän ei suostunut menemään lääkäriin.
Minulla ei ollut keinoja auttaa täysi-ikäistä lastani.
Niin pyysin seurakunnassa, että ihmiset rukoilisivat -
ja hyvin pian siitä tyttäreni soitti ja kertoi -
"Äiti, mä katsoin itseäni peilistä ja tajusin, että olen sairaan laiha.
Ajattelin, että nyt täytyy kyllä ruveta syömään."
Jumala oli mukana kaikessa vaikka en aina jaksanut luottaa Hänen apuunsa.
Saimme uskovaisen sosiaalityöntekijän -
ja uskovaisen tukihenkilön.
Kun tyttäreni sitten alkoi toipua, hän sanoi -
"Äiti, oli hyvä, että annoit minut huostaan".
Se vapautti minua siitä syvästä syyllisyydestä, jota koin.
Aloimme rakentaa uudelleen suhdettamme äitinä ja tyttärenä.
Tämä oli kappale meidän elämäämme. Se oli itkutietä.
Menettämisenpelon, avuttomuuden ja voimattomuuden teitä.
Ja kaiken sen keskellä jouduin tarttumaan -
yhä uudelleen ja uudelleen Jumalan antamaan lupaukseen, -
jonka olin saanut Jesajan kirjan luvusta 54.
"Sillä niinkuin hyljätyn, syvästi murheellisen vaimon -
on Herra sinut kutsunut -nuoruuden vaimon, joka on ollut halveksittu, -
sanoo sinun Jumalasi."
"Sinä kurja, myrskyn raastama, sinä lohduton!"
"Sinun lapsesi ovat kaikki Herran opetuslapsia, -
ja suuri rauha on sinun lapsillasi oleva."
Tästä surusta tuli tarttumapinta jollekin toiselle, -
ehkä sinulle. Älä pelkää.
Lopuksi luen sinulle tyttäreni omat terveiset.
Jumala on varjellut minua tuomalla ihmisiä elämääni -
silloin, kun on ollut suurimpia riskejä upota tosi syvälle.
Jopa vielä ennen sitä, kun olin jälleen uskossa.
17-vuotiaana elämääni astuivat muutkin huumeet kuin kannabis.
Ajauduin ystävyssuhteen kautta huumepiireihin, -
joissa rikokset ja väkivalta olivat todellisuutta.
Kerran siivosin pelokkaana vieraassa asunnossa -
tappelusta roiskuneita veriä lattialta.
Meinasin tippua humalassa parvekkeelta ja -
yritin hädissäni estää ystävääni puukottamasta naapuriaan.
Liikuin tänäkin päivänä tunnetusti vaarallisten ihmisten seurassa.
Täysi-ikäisyyteni ensimmäisinä vuosina -
kahdesta parhaasta ystävästäni tuli suonensisäisten huumeiden käyttäjiä -
ja varsinkin toisen vietävissä olin täysin.
Ellei mustasukkainen poikaystäväni olisi vaatinut minua, -
viettämään aikaa kanssaan viikonloppuisin, -
en tiedä, miten illat tämän ystäväni kanssa olisivat edenneet.
Toisella kerralla siskoni muutti asumaan luokseni juuri silloin, -
kun toinen parhaista ystävistäni lähti tälle tielle.
Silloinkaan en ollut mukana istumassa iltaa hänen kanssaan niin kuin ennen.
Jos olisin liikkunut kaikkialla, missä ystäväni liikkuivat, -
niin riskit olisivat olleet läsnä aivan eri tavalla.
Päätin ottaa Jumalan elämääni varmuuden vuoksi, -
jos kaikki pitäisikin paikkansa.
Siitä paranemiseni lähti etenemään suurin askelin.
Samana syksynä lääkärini vaihtui ja ymmärsin ensimmäistä kertaa, -
mitä mielenterveyteni diagnooseilla tarkoitettiin -
ja miten ne olisivat hoidettavissa.
Siihen mennessä olin ollut hoidossa jo kuusi vuotta.
Paranemiseni alkoi edetä niin nopeasti, -
että sitä ihmeteltiin muutamaan kertaan hoitohenkilökunnan puolelta.
Muutin eri paikkakunnalle lähelle luontoa, -
sain uusia ystäviä ja kristityn tukihenkilön.
Hänestä huokui aito välittäminen ja -
hän auttoi minua todella paljon eteenpäin.
Koin hänen kauttaan vieraan ihmisen lähimmäisen rakkauden -
ja tunnistin sen aidoksi välittämiseksi.
Pääsin eroon kaikista haitallisista ystävyyssuhteistani ja -
sain ensimmäisen kristityn ystävän.
Kohtasin myös ihmisen, jossa oli hyvin paljon samaa kuin isässäni.
Tämän henkilön kautta opin kuitenkin näkemään rikkinäisen inhimillisyyden -
niiden kaikkien sanojen ja tekojen takana.
Ennen tätä kokemusta isäni oli ollut vain paha hahmo, -
josta sain paniikinomaisia tunnereaktioita -
ja jähmetyin niin etten pystynyt puhumaan.
Ensimmäisen kerran ymmärsin, että isäni oli rikkinäinen ihminen -
ja pystyin antamaan hänelle anteeksi.
Silloin pystyin myös itkemään ja suremaan häntä.
Hetkeä ennen tätä olin kokenut uskoontulemisen sydämessäni.
Se auttoi minua käsittelemään vihan- tunteita, joita tunsin isääni kohtaan.
Päästin irti ja keskityin löytämään itseni, -
sen lapsen, jonka olin hukannut ahdistukseen monta vuotta sitten.
Tänä päivänä käyn töissä, keskityn läheisiini ja -
opettelen tuntemaan Jumalan kaikissa valinnoissani, -
etten hukkaisi Häntä enää koskaan.
Tekstitys: A. Eskola