Tervetuloa Sanaa naisilta -ohjelman seuraan. Olen Leena Metsämäki.
Raamatussa on valtavasti monenlaisia ihmiskohtaloita.
Kaikilta heiltä voidaan oppia jotakin.
Tänään haluan katsoa kahta Raamatun tunnettua hahmoa, -
Joosuaa ja Kaalebia.
Heistä kerrotaan mm. 4. Mooseksen kirjassa ja Joosuan kirjassa.
Kuuntele taas tätä sillä korvalla, -
mitä sinä voisit heidän elämästään ja vaelluksestaan oppia.
Mitä sinulle tulee mieleen ensiksi, kun kuulet nimet Joosua ja Kaaleb?
Minulle tulevat ensiksi mieleen usko, rohkeus, kuuliaisuus -
ja myös sellainen massasta erottuminen, rohkeus siihen.
Joosua ja Kaaleb kuuluivat siihen israelilaisten joukkoon, -
joka lähti Egyptistä Mooseksen johtamana kohti Luvattua maata.
He olivat 40-vuotiaita eli kasvaneet aikuisiksi -
israelilaisorjien lapsina Egyptissä.
He olivat miehiä parhaassa iässä, kun lähtö tapahtui.
He näkivät ja kokivat kaiken sen, mitä siihen lähtöön liittyi.
4. Mooseksen kirjan luvussa 11 kerrotaan, -
että Joosua oli ollut Mooseksen palvelija nuoruudestaan asti.
Hän oli siis ollut merkittävässä tehtävässä -
auttamassa Egyptistä lähdössä.
Israelin kansaa ei kuitenkaan ollut helppoa johtaa.
Kansa valitti milloin mistäkin.
Ennen kuin menemme eteenpäin, haluan nostaa esiin -
tosi mielenkiintoisen tapahtumasarjan, -
josta ainakin minä olen harvemmin kuullut puhuttavan.
Luku 11 kertoo, kuinka Mooses väsyi valittavaan, marisevaan kansaan.
Hän toivoi jopa, että Herra ottaisi hänen henkensä.
Sitten Herra neuvoi häntä kutsumaan kokoon 70 Israelin vanhimpaa -
ja Herra lupasi ottaa henkeä Mooseksesta ja antaa vanhimmille.
Kerrotaan, että vanhimmat joutuivat hengen voimasta hurmoksiin.
No, kaksi vanhimpaa ei ollut kuitenkaan paikalla, -
mutta he joutuivat hurmoksiin samaan aikaan leirissä.
4. Moos. 11 kertoo, -
että Joosua pyysi Moosesta kieltämään näitä kahta miestä.
Mooses vastaa: "Oletko kateellinen minun puolestani? -
Oi, jospa koko Herran kansa olisi profeettoja, -
niin että Herra antaisi henkensä heihin!"
Nämä olivat jakeet 28-29.
Minusta on jotenkin armollista nähdä, -
että me kaikki voimme käsittää ja arvioida väärin - Joosuakin.
Tästähän se nähtiin, että hän käsitti väärin.
Ehkä hurmoksiin joutuminen oli vierasta ja pelottavaa Joosualle, -
ja hän halusi estää sen.
Mooses sanoi selvästi, että Joosua oli väärässä.
Se ei silti poistanut Joosuan tehtävää Mooseksen palvelijana -
ja myöhemmin seuraajana. Tämä on hyvä yksityiskohta -
ja opetus siitä, että tosiaan me kaikki voimme käsittää -
asioita ja tilanteita väärin. Voimme kieltää ja kauhistua asioita, -
jotka ovat kuitenkin Jumalan vaikuttamia.
No, armollista meille kaikille on, ettei Herra meitä silti hylkää, -
vaikka vähän käsitämme väärin ja vastustammekin jotakin, -
koska kaikki me erehdymme jossakin.
Kun huomaamme erehtyneemme, meidän tulisi tehdä parannus.
Voimme myös kasvaa joissakin asi- oissa ja ymmärryksemme lisääntyy.
4. Moos. 13 kertoo kuuluisan tapahtuman, -
kun Mooses lähetti miehiä vakoilemaan Kanaanin maata -
Herran käskyn mukaan: -
yhden ruhtinaan kustakin sukukunnasta eli 12 miestä.
Joosua ja Kaaleb olivat tuossa joukossa.
Heidän palattuaan selontekonsa kanssa kuulemme nuo tutut lauseet.
10 henkilöä kertoi Moosekselle: "Me menimme siihen maahan, -
jonne meidät lähetit. Ja se tosiaankin vuotaa maitoa ja mettä..."
Ja he oikein näyttävät, millaisia sen hedelmät ovat.
Mutta maassa asuu väkevä kansa, kaupungit ovat lujasti varustettuja -
ja hyvin suuria. Näimme siellä myös jättiläisiä, Anakin jälkeläisiä.
Ja tämä jatkuu.
Sitten jae 31 kertoo jotakin kaunista Kaalebin luonteesta.
Hänen kerrotaan koettaneen tyynnyttää kansan napinaa -
Moosesta vastaan. Hän sanoi: "Menkäämme sittenkin sinne -
ja ottakaamme se haltuumme, sillä varmasti me sen voitamme."
Kaaleb koetti valaa rohkeutta kansan sydämiin.
Muut jatkoivat epäuskoista kertomustaan -
ja vielä lisäsivätkin uhkakuviaan.
No, mitä tämä epäusko sai aikaan? Se sai aikaan sen, -
että kansa alkoi parkua ja napista Moosesta ja Aaronia vastaan.
Kansa alkoi jopa suunnitella paluuta takaisin Egyptiin.
Epäuskoa on nytkin paljon helpompi valaa seurakunnassa kuin uskoa.
Ihmisen liha vaan on sellainen.
Jae 5 kertoo, että silloin Mooses ja Aaron lankesivat kasvoilleen -
Israelin kansan ja koko seurakunnan eteen.
Nyt näemme toisen johtajuuden ja uskonhenkisyyden nousun.
4. Mooseksen kirjan luvussa 14 jakeissa 6-9 sanotaan: -
"Mutta Joosua, Nuunin poika, ja Kaaleb, Jefunnen poika, -
jotka olivat olleet mukana maata vakoilemassa, repäisivät vaatteensa -
ja puhuivat kaikelle israelilaisten seurakunnalle näin: -
'Maa, jota kävimme vakoilemassa, on ylen ihana maa.
Jos Herra on meille suosiollinen, niin hän vie meidät siihen maahan -
ja antaa sen meille, maan, joka vuotaa maitoa ja mettä.
Älkää vain kapinoiko Herraa vastaan älkääkä peljätkö sen maan kansaa, -
sillä heitä ei ole meille kuin suupalaksi.
Heidän varjelijansa on väistynyt heistä, -
mutta meidän kanssamme on Herra. Älkää te heitä peljätkö.'"
No, jatkuuko luku näin: -
silloin koko seurakunta kuuli heitä ja teki parannusta epäuskostaan.
No ei, valitettavasti se ei jatku niin, -
vaan kansa vaati Joosuaa ja Kaalebia kivitettäviksi.
Sitten onneksi Jumala puuttui peliin -
ja Hänen kirkkautensa ilmestyi ilmestysmajassa.
Jumala oli niin suuttunut epä- uskoiseen ja valittavaan kansaan, -
että Hän päätti tuhota sen ja oli jo suunnitellut tekevänsä -
uuden kansan Moosekselle. Tiedämme Raamatusta, -
että Mooseksen vetoomuksesta Jumala päätti säästää kansan.
Mutta rangaistuksena napinasta, valituksesta ja epäuskosta -
kukaan Egyptistä lähtenyt ja Jumalan suuret teot nähnyt aikuinen -
ei päässyt Luvattuun maahan Joosuaa ja Kaalebia lukuun ottamatta.
Siksi kansan piti kiertää erämaassa 40 vuotta, -
jotta se sukupolvi ehti kuolla.
Ja epäuskoa kylväneet vakoojat kuolivat äkkikuoleman.
Tässä on tärkeä opetus. Emme useinkaan tule ajatelleeksi, -
että napina ja valitus on Jumalan silmissä niin pahaa.
Hän jopa sanoo israelilaisia pilkkaajiksi.
Joskus erehdymme jopa luulemaan, että valitus, kiukku ja kapina -
jouduttaisivat Hänen suunnitelmaansa elämässämme.
Tästä kuitenkin näemme, että se päinvastoin hidastaa, -
joskus jopa täysin estää meiltä sen, mitä Jumala on luvannut.
Kuvaavaa ihmisluonteelle on, -
mitä kansa yritti kaiken valituksen ja Jumalan puheen/tekojen jälkeen.
Se yritti lähteä sotimaan amalekilaisia ja kanaanilaisia vastaan -
täysin kuurona Herran johdatukselle.
Sanotaan heidän lähteneen uppiniskaisuudessaan ylös vuoristoon.
No, huonostihan siinä kävi.
Paljon myöhemmin Joosua saa tehtäväkseen -
johtaa Israelin kansan Luvattuun maahan.
Joosuan kirja on todella mielenkiintoista luettavaa.
Joosuan johtajankyvyt on myös todella suuret, -
ja niistä voimme oppia.
Yhden kohdan otan vielä esiin. Se on luvussa 14.
Siinä Kaaleb tulee Joosuan luo -
ja muistuttaa maan vakoilusta ja Jumalan lupauksesta, -
että hänelle kuuluu perintöosana Hebronin vuorimaa.
Kaaleb sanoo ihanasti, että tässä hän nyt on 85-vuotiaana.
Minä olen vielä tänäänkin yhtä voimakas kuin olin sinä päivänä, -
jona Mooses minut lähetti. Voimani on yhtä suuri kuin silloin.
Kykenen sotimaan, lähtemään ja tulemaan.
Anna siis minulle tämä vuoristo, josta Herra puhui sinä päivänä.
Sinähän kuulit, että siellä asuu anakilaisia -
ja että siellä on suuria, varustettuja kaupunkeja.
Kuinka autuasta, jos emme koskaan menetä uskoamme -
ja odotustamme Jumalan edessä -
emmekä joudu epäuskon ja kyynisyyden vangeiksi!
Tärkeintähän tosiaan ei ole se, kuinka me aloitamme, -
vaan kuinka me päätämme vaelluksemme Jeesuksen seuraajina.
Rukoillaan tähän loppuun.
Herra Jeesus Kristus, kiitän uskonmiesten esimerkeistä -
meille kaikille. Kiitos Jeesus erityisesti siitä, -
että Kaaleb oli 85-vuotiaana vielä täysissä voimissa.
Jeesus, kiitän siitä, että monet ikäihmiset Suomessakin -
ovat sinun pylväitäsi kannatellen Suomea rukouksin -
ja ovat myös vaikuttajina. Herra, rukoilemme kaikkien puolesta.
Itsemme, nuorempien, nuorison, lasten ja iäkkäämpien puolesta, -
että me kaikki voisimme säilyttää uskonasenteen -
ja käydä kohti sitä luvattua omassa elämässämme -
ehkä seurakunnan elämässä, perheemme elämässä -
ja myös kansakuntana. Emme anna periksi, -
vaan jatkamme rukousta ja vaikuttamista, -
niin kuin kykenemme kukin omalla paikallamme.
Kiitos, Jeesus Kristus, tästäkin sanankohdasta, -
että haluat näin meitä rohkaista. Aamen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare