Hei! Olen Leena Lehtinen.
Nyt puhun naisille ja toivottavasti miehillekin kipeästä aiheesta, -
nimittäin kärsimyksestä ja sen merkityksestä -
omassa elämässäni ja kristityille.
Tule, Pyhä Henki, ja ohjaa meitä.
Ohjaa minua tässä puheessani. Aamen.
Oma elämäni on ollut, niin kuin varmaan sinunkin ystäväni, -
täynnä kriisejä.
Elämään kuuluvat kasvukriisit ihan normaalisti.
Kaikki olemme eläneet läpi murrosiän ja monia asioita.
Emme me välty kärsimykseltä elämässämme, -
emme kristittyinä emmekä muutenkaan.
Itse olen käynyt...
Minulla oli ongelmia ja vaikea perhe lapsuudessa.
Yksinäisyys on ollut kokemukseni jo ihan pienestä.
16-vuotiaana tulin uskoon.
Se oli ihmeellistä, kun sain ensimmäisen ystäväni.
Menin naimisiin.
Huomasin olevani alkoholistin kanssa naimisissa.
Sain kaksi lasta.
Toinen heistä kuoli kotona ollessaan 10-vuotias.
Sitten avioero.
Sitten voisi kriisiksi sanoa senkin, -
että surutyö avioeron jälkeen oli rankka, -
monivaiheinen ja pitkä.
Kriisi oli sekin, kun uudelleen rakastuttuani 7 vuotta myöhemmin -
muutin uuden puolisoni Kalevi Lehtisen kanssa Saksaan.
Täysin luovuin sairaalasielunhoidon hyvästä virasta -
ja muutin Kalevi Lehtisen vaimoksi toiseen maahan.
Jätin kaiken taakseni.
Siitä elin 15 vuotta opetellen uusia asioita, kulttuurishokkia ym.
Sitten vielä jäin leskeksi nyt jo 10 vuotta sitten.
Leskenä olon opettelua. Kriisi oli myös eläköityminen 3 vuotta sitten.
Miksi kerron tämän?
Siksi, että jokaisessa näistä kriiseistä, -
joita voi sanoa kärsimyksiksi, on tuntunut pahalta, ollut vaikeaa, -
suorastaan tuskallista, niin kaikissa näissä vaiheissa -
olen tutustunut Jeesukseen jotenkin uudella tavalla.
Olen oppinut sen, että Hän osaa lohduttaa.
Hän antaa yhä uudelleen anteeksi ristintyönsä tähden, -
ja Pyhä Henki osaa lohduttaa.
Viime vuosina olen jopa löytänyt Jumalan, taivaallisen Isäni, sylin.
Vaikka oma isäsuhteeni oli pelokas ja vaikea, -
niin viime vuodet ovat vielä ihan kivun kautta...
Olen myöntänyt sen itselleni kipeäksi asiaksi -
ja olen saanut antaa isälleni anteeksi.
Näin taivaallinen Isäkin on tullut minua lähelle, -
niin että ihan huomaan sen ja voin siitä nauttia.
Kärsimys on Jumalan koulu.
Olen kuullut sanottavan, että Jumala on kokonansa hyvä.
Hän ei aiheuta ihmisille kärsimystä.
Mutta rakas ystävä, mitä sanot tästä?
Ainakin mieluummin minä otin tyttä- reni kuoleman Jeesuksen kädestä.
Minulle soitettiinkin, että eikö ollut kauheaa, -
kun saatana vei minun lapseni?
Ennen kuin heitin luurin korvaan, huudahdin sydän täynnä tuskaa, -
että mieluummin minä annan lapseni Jeesukselle kuin saatanalle.
Jobkin oppi ottamaan kaiken Jumalalta.
Itse joissakin kivuissani olen sanonut Herralle näin.
Jos minua pitää lyödä, jos tarvitsen sitä muokkautuakseni -
Sinulle mieleiseksi, enemmän käyttökelpoiseksi, niin lyö, -
jos se on välttämätöntä, kivenhakkaajan tapaan.
Hän joutuu lyömään kiveä ja sitten puhdistaa ja pehmittää säämiskällä.
Jos minua täytyy lyödä, niin ole se ainakin Sinä, Jumala, -
koska Sinä teet sen tarkoituksella ja tiedät, mihin pyrit.
Älä anna ihmisten ja vihollisen lyödä.
Lyö Sinä, koska Sinä ainakin rakastat.
Raamattu sanoo: Joka kuritta kasvaa, se kunniatta kuolee.
Olen kokenut Jumalan panemia rajoja -
ja ei-vastauksia suurena siunauksena.
Roomalaiskirjeen 5. luvun ensimmäisissä jakeissa -
jakeeseen 6 saakka käydään tämä prosessi.
Se on lohduttanut minua, kun olen niin väsynyt kipuun välillä, -
että ei kerta kaikkiaan! Luen yhden raamatunpaikan -
ennen sitä Roomalaiskirjettä.
Minun oli vaikea hyväksyä, että kaikki yhdessä muka vaikuttaa -
niitten parhaaksi, jotka Jumalaa rakastavat.
Sen ainoan kerran olen heittänyt Raamatun nurkkaan, -
niin että kannet lähtivät. Muka kaikki yhdessä: avioero, -
hylkääminen, ihmistenkin hylkääminen ja koko se elämän tuska!
Ei tästä voi olla mitään hyötyä. Tästä ei hyvää seuraa.
Tämäkö kaikki vaikuttaisi minun parhaakseni muka?
Tällä hetkellä se sama lause on yksi minun suurimpia aarteitani.
Sen ymmärtämiseen johti -
tämä Roomalaiskirjeen 5. luvun paikka, -
josta olen ehkä yksin jäätyäni eniten opettanut täällä Suomessa.
Paavali kirjoittaa hyvin vastenmielisen lauseen: -
"Me riemuitsemme jopa ahdingosta..."
Kuka meistä ahdingosta riemuitsisi?
Mutta se voisi samalla olla, että me riemuitsemme jopa kärsimyksestä.
Paavali jatkaa sitten kuitenkin: -
"Me riemuitsemme jopa ahdingosta, sillä tiedämme, -
että ahdinko saa aikaan kestävyyttä, -
kestävyys auttaa selviytymään koetuksesta -
ja koetuksesta selviytyminen antaa toivoa.
Eikä toivo ole turha, -
sillä Jumala on vuodattanut rakkautensa meidän sydämiimme -
antamalla meille Pyhän Hengen."
Siis rakkaus on kaiken tavoite.
Pyhä Henki vie Jeesuksen omaa.
Jotenkin ymmärsin tätä, kun muistin, -
että minulla oli nuorena pitkä 9 kuukauden masennus, -
joka oli ihan hirveä, mutta selvisin siitä.
Koin itseni rikkaammaksi sen jälkeen.
Sitten, kun tyttäreni kuoli, -
siinä surussa oli samanlaisia asioita kuin masennuksessakin.
Tunnistin ne ja tajusin: "Aha! -
Selvisin siitä masennuksesta, niin varmaan selviän tästä surustakin."
Ymmärrättekö?
Se antoi minulle kestävyyttä, että kestin sitä surua.
No, se oli tietenkin Pyhän Hengen kuiskaus minulle, -
ja Raamatustahan minä sen näin.
Minä kestin sen seuraavan, koska olin jo kokenut jotakin.
Sitten, kun selvisin siitä surusta ja koetuksesta, -
joka oli pitkä ja vaikea, niin se antoi toivoa siitä, -
että selviän vielä seuraavastakin.
Opin jo sen, miten Jeesus tulee ja auttaa.
Miten Hän vie minua eteenpäin.
Sitten olen vähitellen ymmärtänyt, -
että kaikki kokemani vahvistaa minua.
Tässä Jeesus sanoo ihan suoraan, -
että Jumala on vuodattanut rakkauden meidän sydämiimme -
antamalle meille Pyhän Hengen. Vanha käännös on parempi.
Siinä sanotaan, että "Jumalan rakkaus on vuodatettu -
meidän sydämiimme Pyhän Hengen kautta, joka on meille annettu."
Jokaisen uskovan sydämessä siis on Pyhän Hengen kautta -
se rakkausvarasto, jota voimme antaa eteenpäin.
Valmistauduin sairaalasielunhoidon työhön heti avioeron jälkeen.
Minua siunattiin työhön ja sanottiin, -
että Kokkolan keskussairaala tarvitsee rakkauttasi, Leena.
Minä en tajunnut ja meinasin lähteä siitä.
Minussahan ei ole rakkautta enkä tiedä ollenkaan, mitä se on.
Jumala halusi kuitenkin ottaa sairaalassakin käyttöön kokemukseni.
Jumala oli lohduttanut minua, ja sen kautta voin lohduttaa muita.
Avata se rakkaushana.
Sitten mietin, että ilman niitä kärsimysjuttuja -
minä en tunnistaisi toisen kipeän ihmisen rakkauden tarvetta.
Minä saatoin päästää sitä rakkautta menemään.
Pyhä Henki oli vienyt minut tarkoituksella -
niitten kipeitten asioitten kautta.
Jumala laittaa kärsimykselle rajat ja antaa sille merkityksen.
Hän tietää, mitä Hän tekee.
En rakasta kärsimystä. Pelkään kipua.
Nytkin korona-aikana kipu on minulle vaikeaa - ja pelko.
Mutta mitä se kasvattaa minussa esille? Mitä voin antaa?
En tietäsi esimerkiksi ilman tyttären menettämistä, -
miltä toisesta äidistä tuntuu, kun menettää lapsensa.
Sitä oppii tunnistamaan, ja sehän on rakkautta.
Olen kirjoittanut muutaman kirjan, ja eräs niistä runoista siellä on -
"Ellen tuntisi tätä kipua, -
en tuntisi tätä lohdutusta."
Pyhä Henki, Isä, Jeesus, Hän on kaikkiansa lohduttaja.
Me kärsimme joko Jeesuksen kanssa tai ilman.
Ole rohkea! Aamen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare